ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2019 року 
м. Київ

Справа №  910/2966/18 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Мачульського Г.М. - головуючого, Кушніра І.В., Краснова Є.В.
за участю секретаря судового засідання - Лихошерст І.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця"
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 04.12.2018 (головуючий суддя - Михальська Ю.Б., судді: Тищенко А.І., Скрипка І.М.) та на рішення Господарського суду міста Києва від 01.08.2018 (суддя Якименко М.М.)
за позовом Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця"
до Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк"
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Державне територіально-галузеве об'єднання "Південно-Західна залізниця"
про визнання недійсним умов кредитного договору
за участю:
від позивача: Поліщук Ю.В. (довіреність від 28.12.18).
від відповідача: Проценко О.М. (довіреність від 03.09.18); Бавріна І.М. (довіреність від 12.12.18),
від третьої особи: Алексенко В.Ю. (ордер від 20.07.18),
ВСТАНОВИВ:
Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" (далі - позивач, Залізниця) звернувшись в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" (далі - відповідач, Банк), просило визнати недійсними умови договору, а саме пункту 2.2. Кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-3761/2-1 від 29.12.2011; пунктів 3.5. та 3.8. Кредитного договору в редакції Договору про внесення змін та доповнень №20-3386/2-1 від 28.09.2012 до Кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-3761/2-1 від 29.12.2011; пункту 3.9. Кредитного договору в редакції Договору про внесення змін №20-3778/2-1 від 29.12.2011 до Кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-3761/2-1 від 29.12.2011.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в Кредитному договорі про відновлення кредитної лінії №20-3761/2-1 від 29.12.2011 (зі змінами та доповненнями) зазначено умови, які не погоджені належним чином, і є неприйнятними для фінансових можливостей суб'єкта державного сектора економіки, що, на думку позивача, є підставою для визнання вказаного договору недійсним в частині спірних пунктів.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.08.2018 у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.
Рішення суду першої інстанції мотивоване безпідставністю позовних вимог.
У постанові від 04.12.2018 Північний апеляційний господарський суд визнав правомірність висновків суду першої інстанції, залишив рішення про відмову у позові без змін з підстав пропуску позовної давності.
У касаційній скарзі позивач просить вказані рішення та постанову скасувати, позов задовольнити, судові витрати покласти на відповідача. Ці вимоги мотивовано правомірністю висновків апеляційної інстанції в частині доведеності позову в цілому, однак на переконання позивача суди порушили статті 256, 257, 261, 267 Цивільного кодексу України та дійшли помилкового висновку про пропуск позовної давності, адже позивач отримав право на подання позову після його державної реєстрації, як юридичної особи 21.10.2015.
У відзиві на касаційну скаргу відповідач просить касаційну скаргу залишити без задоволення з підстав її необґрунтованості, а оскаржувані судові рішення, як законні та такі, що відповідають обставинам справи, залишити без змін.
Переглянувши у касаційному порядку на підставі встановлених фактичних обставин справи судові рішення, враховуючи встановлені Господарським процесуальним кодексом України межі такого перегляду, суд касаційної інстанції виходить із наступного.
Судами встановлено, що Міністерство інфраструктури України листом №11494/11/10-11 від 27.12.2011 повідомило Укрзалізницю та ДТГО "Південно-західна залізниця" про те, що розглянуло листи Укрзалізниці від 23.12.2011 №ЦЗЕ-11/2493 та від 12.12.2011 №ЦЗЕ-11/2362 щодо погодження умов залучення ДТГО "Південно-західна залізниця" довгострокових кредитних ресурсів (відновлювальна кредитна лінія). Відповідно до документів, поданих на розгляд Міністерству, залучення планується здійснити шляхом укладання кредитних договорів, зокрема, з ПАТ "Акціонерний комерційний промислово - інвестиційний банк" на загальну суму 91,25 млн. доларів США на наступних умовах: термін користування кредитом - 3 роки, відсоткова ставка - 11,0% річних, комісійні платежі відсутні, забезпечення виконання - майнові права у співвідношенні 1:3,34, цільове призначення кредиту - виконання програми капітальних інвестицій. Відповідно до Порядку погодження залучення державними підприємствами, в тому числі господарськими товариствами (крім банків), у статутному капіталі яких 50 і більше відсотків акцій (часток, паїв) належать державі, кредитів (позик), надання гарантій або поруки за такими зобов'язаннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №809 від 15.06.2011, Міністерство погодило ДТГО "Південно-західна залізниця" зазначені умови залучення довгострокового кредиту. Одночасно, з метою захисту інтересів державного підприємства, рекомендовано "при укладенні кредитного договору п.3.9 виключити, в п.5.5 зменшити розмір штрафу".
Міністерство фінансів України листом №31-12110-103-10/33215 від 29.12.2011 надало погодження ДАЗТ "Укрзалізниця" (за результатами розгляду листа №ЦЗЕ-11/2365 від 12.12.2011) на здійснення довгострокових внутрішніх запозичень ДТГО "Південно-західна залізниця" шляхом укладення кредитних договорів, зокрема, з ПАТ "Акціонерний комерційний промислово - інвестиційний банк": сума кредитів 91,25 млн. доларів США, строк користування кредитними коштами: 3 роки, відсоткова ставка 11,0% річних, комісійні платежі відсутні, забезпечення: застава майнових прав у співвідношенні 1:3,34, мета: виконання програми капітальних інвестицій та перекредитування діючих запозичень; за умови, якщо не будуть перевищені відповідні показники фінансового плану підприємства на 2011 рік.
29.12.2011 між Публічним акціонерним товариством "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" (банк за договором, відповідач у справі) та Державним територіально-галузевим об'єднанням "Південно-західна залізниця" (позичальник за договором, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача у справі) був укладений Кредитний договір про відкриття кредитної лінії №20-3761/2-1 (далі - Кредитний договір), відповідно до умов якого Банк зобов'язався надати позичальнику кредит шляхом відкриття відновлювальної кредитної лінії у сумі, яка не може перевищувати 12 500 000,00 доларів США (ліміт кредитної лінії), на умовах, встановлених цим Договором, а позичальник зобов'язався повернути кредит та сплатити проценти, встановлені цим Договором (пункт 2.1. Кредитного договору).
29.12.2011 між ДТГО "Південно-західна залізниця" як позичальником та Банком було укладено Договір про внесення змін №20-3778/2-1 до Кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-3761/2-1 від 29.12.2011, яким розділ 3 Кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-37613/2-1 від 29.12.2011 доповнено пунктом 3.9., за умовами якого позичальник зобов'язується забезпечити щомісячні надходження грошових коштів на поточні рахунки у банку у розмірі не менше 300 000 000,00 гривень. У разі порушення (невиконання) позичальником з будь-яких підстав зобов'язань, передбачених цим пунктом, банк має право стягнути з позичальника штраф у розмірі 20 000,00 гривень за кожен випадок не виконання. Сплата штрафу не звільняє позичальника від належного виконання зобов'язань за цим договором.
Також, 28.09.2012 між ДТГО "Південно-західна залізниця" як позичальником та Банком було укладено Договір про внесення змін та доповнень №20-3386/2-1 до Кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-3761/2-1 від 29.12.2011, згідно якого внесено зміни в пункт 2.2. Кредитного договору та викладено його редакції: кінцевий термін повернення кредиту - не пізніше 22.12.2014.
Відповідно до абз. 4 пункту 3.8. Кредитного договору позичальник доручає Банку за здійснення операції з купівлі, обміну та продажу валюти, списати кошти в еквіваленті суми комісійної винагороди банку за здійснення відповідної операції з поточного рахунку в національній валюті позичальника №2600830118655/980, або з будь-яких поточних рахунків в національній валюті, які відкрито позичальником у банку, код банку 300012, або з будь-яких поточних рахунків в національній валюті, які відкрито позичальником у ПАТ "Промінвестбанк". У випадку відсутності коштів для оплати комісійної винагороди на зазначених рахунках, позичальник доручає банку здійснити списання коштів з рахунків в іноземній валюті, відкритих у банку, код банку 300012, або відкритих у ПАТ "Промінвестбанк" в еквіваленті суми комісійної винагороди банку по курсу банку на день списання та здійснити продаж/обмін іноземної валюти за курсом банку на день здійснення операції.
Договір набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін, отримання погодження Міністерства інфраструктури України та Міністерства фінансів України, скріплення печатками сторін, та діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобов'язань за цим договором (пункт 6.1. Кредитного договору).
Умовами пункту 6.9. Кредитного договору передбачено, що всі зміни та доповнення до цього Договору щодо мети, обсягу і строку залучення кредиту, виду забезпечення виконання зобов'язань, плати за користування кредитом, обов'язків, прав та відповідальності сторін, а також реструктуризації боргових зобов'язань вносяться за погодженням Міністерства інфраструктури України та Міністерства фінансів України у письмовій формі, набувають чинності з дати їх підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін, та є невід'ємними частинами цього Договору.
За умовами пункту 3.5. Кредитного договору, в редакції договору про внесення змін та доповнень №20-3386/2-1 від 28.09.2012, сторони встановлюють наступну черговість погашення позичальником заборгованості (згідно встановленого пріоритету - зверху вниз): на погашення прострочених до сплати понад 31 день процентів за користування кредитом; на погашення простроченої до сплати понад 31 день суми комісійної винагороди; на погашення прострочених до сплати не більше ніж на 31 день процентів користування кредитом; на погашення простроченої до сплати не більше ніж 31 день суми комісійної винагороди; на погашення простроченої до сплати суми кредиту; сплата нарахованих процентів за користування кредитом; сплата нарахованої комісійної винагороди; сплата суми кредиту; сплата неустойки (пені, штрафів). Погашення позичальником заборгованості кожної наступної черги повинна відбуватися виключно після повного погашення заборгованості кожної попередньої черги.
За змістом абзацу 4 пункту 3.8. Кредитного договору, в редакції Договору про внесення змін та доповнень №20-3386/2-1 від 28.09.2012, позичальник доручає Банку за здійснення операції з купівлі, обміну та продажу валюти списати кошти в еквіваленті суми комісійної винагороди банку за здійснення відповідної операції з поточного рахунку в національній валюті позичальника №26009601002255, або з будь-яких поточних рахунків в національній валюті, які відкрито позичальником у банку, код банку 300012, або з будь-яких поточних рахунків в національній валюті, які відкрито позичальником у ПАТ "Промінвестбанк". У випадку відсутності коштів для оплати комісійної винагороди на зазначених рахунках, позичальник доручає банку здійснити списання коштів з рахунків в іноземній валюті, відкритих у банку, код банку 300012, або відкритих у ПАТ "Промінвестбанк" в еквіваленті суми комісійної винагороди банку по курсу банку на день списання та здійснити продаж/обмін іноземної валюти за курсом банку на день здійснення операції.
Звертаючись до суду із позовом у даній справі, позивач зазначав, що відповідно до Порядку погодження залучення державними підприємствами, в тому числі господарськими товариствами (крім банків), у статутному капіталі яких 50 і більше відсотків акцій (часток, паїв) належать державі, кредитів (позик), надання гарантій або поруки за такими зобов'язаннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.06.2011 №809, та Порядку погодження здійснення державними підприємствами, що входять до сфери управління Міністерства інфраструктури України, залучення кредитних ресурсів, затвердженого наказом Міністерством інфраструктури України від 22.04.2011 №64, ДТГО "Південно-західна залізниця" отримало відповідні погодження від Міністерства фінансів України та Міністерства інфраструктури України, однак, всупереч отриманих погоджень, в укладеному Договорі встановлений менший строк користування кредитними коштами, ніж 3 роки, що є додатковим навантаженням на фінансове становище боржника. Договором про внесення змін та доповнень №20-3386/2-1 від 28.09.2012 змінено пункти 3.5., 3.8., а Договором про внесення змін №20-3778/2-1 від 29.12.2011 розділ 3 доповнено пунктом 3.9., проте вказані зміни не погоджені Міністерством фінансів України та Міністерством інфраструктури України.
У касаційній скарзі позивач погоджується із висновками суду апеляційної інстанції про те, що його вимоги є доведеними, однак вважає висновки апеляційного суду про пропуск ним позовної давності помилковими, позаяк він був зареєстрований як юридична особа 21.10.2015.
Перевіривши доводи заявника касаційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Право на позов у матеріальному розумінні - це право позивача вимагати від суду задоволення позову.
Зі спливом позовної давності особа втрачає право на позов саме в матеріальному розумінні.
За приписами статті 256 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Тобто позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав.
При цьому відповідно до частин першої та п'ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Як зазначив Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях від 20.09.2011 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії", та від 22.10.1996 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства", позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.
За приписами частини 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Суди встановили, що Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" (код ЄДРПОУ 40075815) утворено згідно із Законом України "Про особливості утворення публічно акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" (далі - Закон) та постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 №200 "Про утворення Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі - Постанова КМУ від 25.06.2014).
Статут ПАТ "Українська залізниця" затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 №735.
21.10.2015 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців було внесено запис про проведення державної реєстрації юридичної особи ПАТ "Українська залізниця".
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 ПАТ "Українська залізниця" утворюється на базі Державної адміністрації залізничного транспорту (код ЄДРПОУ 00034045), підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття (аналогічні положення також містяться у ст.ст. 2, 3 Закону). Серед таких підприємств зазначено, в т.ч., Державне територіально - галузеве об'єднання "Південно-західна залізниця", яке є стороною кредитного договору, права та обов'язки за яким перейшли до позивача, як правонаступника.
Аналогічні фактичні обставини про те, що ПАТ "Українська залізниця" є правонаступником щодо ДТГО "Південно-західна залізниця" судами встановлено з інформації, наявної у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.
Відповідно до статті 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов'язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.
Отже, визнається правомірним висновок судів про те, що ПАТ "Українська залізниця" є правонаступником прав та обов'язків ДТГО "Південно-західна залізниця", яке, відповідно, було обізнане щодо наявності вказаного договору й договорів про внесення змін і доповнень до нього ще з моменту їх укладання.
Відповідно до частини 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Для юридичної особи (суб'єкта підприємницької діяльності) як сторони правочину (договору) днем початку перебігу строку позовної давності слід вважати день вчинення правочину (укладання договору), оскільки він збігається із днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 13.01.2016 у справі № 3-1157гс15, від 19.08.2014 у справі №5013/492/12 та від 02.09.2014 у справі №915/1437/13 і колегія суддів не вбачає правових підстав відступати від нього.
Кредитний договір про відкриття кредитної лінії №20-3761/2-1 та Договір про внесення змін №20-3778/2-1 до Кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-3761/2-1 були укладені 29.12.2011, а Договір про внесення змін та доповнень №20-3386/2-1 до Кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-3761/2-1 - 28.09.2012 відповідно.
Згідно з приписами положень частини 1статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу.
Згідно статті 253 вказаного кодексу перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок, а статтею 254 цього кодексу визначено, що строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку (ч.1), а відповідно до статті 261 наведеного кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1).
Отже, суди помилково визнали, що днем початку перебігу строку позовної давності слід вважати день вчинення правочину, тобто 29.12.2011 (дата укладення Кредитного договору та Договору про внесення змін №20-3778/2-1) та 28.09.2012 (дата укладення Договору про внесення змін та доповнень №20-3386/2-1), оскільки за змістом вищенаведених норм, загальна позовна давність тривалістю у три роки починає перебіг 30.12.2011 та 29.09.2012 відповідно, і спливає у відповідні число та місяць останнього року, тобто такі, що відповідають числу та місяцю настання події - укладання правочину.
Як вірно в подальшому визнали суди, строк позовної давності щодо заявлених позовних вимог сплив, відповідно 29.12.2014 та 28.09.2015.
Такі висновки відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 04.07.2018 у справі №910/2603/17, і колегія суддів не вбачає підстав відступати від неї.
Зазначені неточності не впливають на правомірні висновки судів, оскільки звернувшись в суд з позовом 15.03.2018 (як встановив суд першої інстанції), позивач пропустив трирічний строк, встановлений статтею 257 Цивільного кодексу України, для звернення до суду за захистом своїх прав та інтересів.
Відповідно до статті 262 Цивільного кодексу України заміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.
Судами встановлено, що доказів неможливості вчасного звернення з відповідним позовом позичальником за кредитним договором, матеріали справи не містять.
Європейський суд з прав людини у справі "Устименко проти України" (заява N 32053/13) констатував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.
У рішенні в справі "Сокуренко і Стригун проти України" від 20 липня 2006 року (заяви N 29458/04 та N 29465/04) Європейський суд з прав людини вказав, що фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.
У наведеній вище справі "Устименко проти України" Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження, втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків.
За вказаних обставин, відсутні правові підстави вважати, що утворення позивача на базі підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття, перериває строк позовної давності за вказаними договірними відносинами, що виникли між особою, яка за результатами такої реорганізації увійшла до складу позивача, та відповідачем.
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права (ч.1.ст.300 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до положень частин 1, 3, 4 статті 311 цього Кодексу підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права (ч.1). Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (ч.3). Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (ч.4).
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Російської Федерації"), у справі "Нєлюбін проти Російської Федерації", повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення ("Руїс Торіха проти Іспанії").
Згідно ж із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Отже вказані у цій постанові рішення Європейського суду з прав людини суд касаційної інстанції застосовує у даній справі як джерело права.
За вказаних обставин оскільки фундаментальних порушень не встановлено, підстав для скасування оскаржуваних рішення та постанови немає.
Відтак аргументи, викладені у відзиві, знайшли своє часткове підтвердження.
Також позивачем було заявлено письмове клопотання про передачу справи на розгляд об'єднаної палати, яке мотивовано тим, що у справах №910/15453/17 і №910/2972/18 Касаційним господарським судом у складі колегії суддів з інших палат висловлена така ж правова позиція, що і у даній справі, що переглядається, а тому, у разі якщо колегія суддів вважає за необхідне відступити від таких висновків, просить задовольнити дане клопотання.
Дане клопотання було розглянуто судом з урахуванням доводів кожного учасника справи щодо поданої касаційної скарги.
За змістом частини 2 статті 302 Господарського процесуального кодексу України Суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об'єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об'єднаної палати.
Колегією суддів відхилено подане клопотання, оскільки з огляду на викладене не вбачається підстав передбачених частиною 2 статті 302 названого Кодексу, для передачі справи на розгляд об'єднаної палати.
Відповідно до приписів статті 129 частини 4, статті 315 частини 1 пункту 3 підпункту "в" Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за подання касаційної скарги належить покласти на позивача.
Керуючись статтями 301, 308, 311, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" залишити без задоволення, а постанову Північного апеляційного господарського суду від 04.12.2018 у справі Господарського суду міста Києва № 910/2966/18, залишити без змін.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий          Г.М. Мачульський

Судді          І.В. Кушнір

          Є.В. Краснов