Постанова
Іменем України
 
29 листопада 2018 року
місто Київ
 
справа № 760/5924/17
провадження № 61-16760св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,
учасники справи:
стягувач - Товариство з обмеженою відповідальністю «СІТІПОРТ»,
боржник (заявник) - Відкрите акціонерне товариство «Авіаційна компанія «ТрансАеро»,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Відкритого акціонерного товариства «Авіаційна компанія «ТрансАеро» на ухвалу Солом'янського районного суду міста Києва від 20 липня 2017 року у складі судді Шереметьєвої Л. А. та постанову Апеляційного суду міста Києва від 21 березня 2018 року у складі колегії суддів: Стрижеуса А. М., Поливач Л. Д., Шкоріної О. І.,
ВСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю «СІТІПОРТ» (далі - ТОВ «СІТІПОРТ») у березні 2017 року звернулося до суду із заявою про визнання та надання дозволу на примусове виконання рішення Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України (далі - МКАС при ТПП України) від 21 січня 2016 року у справі АС № 611р/2015 та видачу виконавчого листа.
На обґрунтування заяви зазначало, що рішенням МКАС при ТПП України від 21 січня 2016 року у справі АС №611р/2015 з Відкритого акціонерного товариства «Авіаційна компанія «ТрансАеро» (далі - ВАТ «АК «ТрансАеро») на користь ТОВ «СІТІПОРТ» стягнуто: 599 694, 74 дол. США основного боргу, 9 812, 66 дол. США пені та 16 295, 07 дол. США арбітражного збору. Після стягнення з боржника цієї суми 101 702, 58 дол. США підлягають перерахуванню до Державного бюджету України.
ТОВ «СІТІПОРТ» стало відомо, що частина майна боржника знаходиться на території України, на території Міжнародного аеропорту «Київ» (Жуляни) за адресою: м. Київ, просп. Повітрофлотський, 79, де перебуває повітряне судно Воіng В737-524, серійний номер виробника 28922, реєстраційний номер 
VР-ВYО, власником якого є ВАТ «АК «ТрансАеро».
Ухвалою Солом'янського районного суду міста Києва від 20 липня 2017 року заяву ТОВ «СІТІПОРТ» про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду задоволено, надано дозвіл на примусове виконання рішення МКАС при ТПП України від 21 січня 2016 року у справі АС № 611р/2015 про стягнення з ВАТ «АК «ТрансАеро» 625 802, 47 дол. США заборгованості, що згідно з офіційним курсом НБУ на 20 липня 2017 року становило 16 235 881, 86 грн, з яких: 15 558 540, 30 грн основного боргу; 254 580, 63 грн пені; 422 760, 93 грн арбітражного збору. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Ухвала суду першої інстанції обґрунтовувалась тим, що на території Міжнародного аеропорту «Київ» (Жуляни) за адресою: м. Київ просп. Повітрофлотський, 79, перебуває майно боржника, а саме: повітряне судно Boing В737-524 (серійний номер виробника 28922, реєстраційний номер VP-BYO), власником якого є ВАТ «АК «ТрансАеро», що підтверджується довідкою Державної авіаційної служби України від 24 березня 2017 року. Оскільки рішення МКАС при ТПП України від 21 січня 2016 року не виконувалось, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення заяви про надання дозволу на його примусове виконання.
Постановою Апеляційного суду міста Києва від 21 березня 2018 року ухвалу Солом'янського районного суду міста Києва від 20 липня 2017 року залишено без змін.
Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, зазначив, що посилання боржника на Угоду про порядок вирішення спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, ратифіковану Постановою Верховної Ради України від 19 грудня 1992 року № 2889-XII 
(далі - Київська угода), та Конвенцію про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, ратифіковану із застереженнями Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР (далі - Мінська конвенція), є безпідставними, оскільки пункти угод, на які посилається боржник, регулюють правовідносини, де є два і більше судових рішень між одними і тими самими сторонами й про один і той же предмет. Ухвала Арбітражного суду міста Санкт-Петербурга і Ленінградської області від 21 липня 2016 року № А56-16069/2016 про визнання рішення МКАС при ТПП України від 21 січня 2016 року на території Російської Федерації є процесуальною дією, а нормами законодавства України та Російської Федерації не обмежуються сторони в праві звернення із заявами про виконання рішень міжнародного арбітражу.
ТОВ «СІТІПОРТ» звернулось до українського суду за захистом своїх прав, оскільки після звернення до Арбітражного суду міста Санкт-Петербурга і Ленінградської області ухвалою від 21 липня 2016 року було відмовлено ТОВ «СІТІПОРТ» у наданні дозволу на виконання рішення МКАС при ТПП України від 21 січня 2016 року та примусове стягнення заборгованості з ВАТ «АК «ТрансАеро». Хоча на зазначену дату процедура банкрутства ще не була розпочата, Арбітражний суд міста Санкт-Петербурга і Ленінградської області незаконно відмовив у наданні дозволу на примусове виконання рішення МКАС при ТПП України.
У касаційній скарзі, поданій 11 квітня 2018 року до Верховного Суду, ВАТ «АК «ТрансАеро» просить скасувати ухвалу Солом'янського районного суду міста Києва від 20 липня 2017 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 21 березня 2018 року, ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви про визнання та надання дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу. Заявник посилається на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права.
Касаційна скарга обґрунтовується тим, що заявник не був належним чином повідомлений про розгляд справи у суді першої інстанції, оскаржувані судові рішення не відповідають правилам статей 3, 7, 9 Київської угоди та статей 22, 55 Мінської конвенції, зокрема, щодо порушення принципу рівності захисту прав та свобод суб'єктів господарювання, визначення держави, на території якої має виконуватися рішення МКАС при ТПП України, а також наявності ще одного рішення суду між тими ж сторонами та щодо того ж предмета спору. Апеляційний суд не надав, на переконання заявника, юридичної оцінки рішенням судів Російської Федерації, якими визнано ВАТ «АК «ТрансАеро» банкрутом, а ТОВ «СІТІПОРТ» включено до реєстру вимог кредиторів. Додатково заявник зазначав, що виконання рішення МКАС при ТПП України від 21 січня 2016 року порушує публічний порядок України у зв'язку з подвійним стягненням з боржника суми боргу.
У відзиві на касаційну скаргу ТОВ «СІТІПОРТ» просить відмовити у задоволенні касаційної скарги ВАТ «АК «ТрансАеро» з таких підстав. На переконання стягувача, заявник неправильно тлумачить положення статті 9 Київської угоди, рішення між сторонами спору щодо стягнення боргу ухвалювалось лише МКАС при ТПП України, інше рішення між тими ж сторонами щодо того ж предмета спору відсутнє. Початок процедури банкрутства боржника не є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки рішення МКАС при ТПП України постановлено до початку такої процедури та постановлення ухвали судом першої інстанції. Рішення МКАС при ТПП України заявник не оскаржував. Дія Закону Російської Федерації «Про неплатоспроможність (банкрутство)» не поширюється на територію України, а тому його норми не може бути застосовано до правовідносин щодо стягнення боргу за рахунок майна боржника, яке знаходиться на території України, та на користь юридичної особи-резидента України.
Ухвалою Верховного Суду від 20 квітня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.
За змістом правила частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. 
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
За правилом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив висновок, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
Щодо фактичних обставин справи
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що рішенням МКАС при ТПП України від 21 січня 2016 року в справі АС №611р/2015 стягнуто з ВАТ «АК «ТрансАеро» на користь ТОВ «СІТІПОРТ» 625 802, 47 дол. CША, з яких: 599 694, 74 дол. США основного боргу, 9 812, 66 дол. CША пені та 16 295, 07 дол. США арбітражного збору.
Рішення МКАС при ТПП України від 21 січня 2016 року не виконувалось.
Задовольняючи заяву ТОВ «СІТІПОРТ» до ВАТ «АК «ТрансАеро» про визнання та надання дозволу на примусове виконання рішення МКАС при ТПП України від 21 січня 2016 року в справі АС № 611р/2015 та видачу виконавчого листа, суд першої інстанції встановив, що на території Міжнародного аеропорту «Київ» (Жуляни) за адресою: м. Київ, просп. Повітрофлотський, 79, знаходиться майно відповідача, а саме: повітряне судно Boing В737-524 (серійний номер виробника 28922, реєстраційний номер VP-BYO), власником якого є ВАТ «АК «ТрансАеро», що підтверджено довідкою Державної авіаційної служби України від 24 березня 2017 року.
Зазначене повітряне судно виконувало регулярний рейс TS02273 за маршрутом Москва (Домодєдово) - Київ (Жуляни) і 06 жовтня 2015 року о 18:41 год. за київським часом здійснило посадку в Міжнародному аеропорту «Київ» (Жуляни), де і знаходилося під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій на понаднормативній стоянці у зв'язку з відсутністю у власника коштів для оплати комплексу заходів з авіаційної безпеки (включаючи заправку пальним) відповідно до договору від 01 лютого 2015 року № 17 до стандартної угоди про обслуговування від січня 2013 року. Судно перебуває на виділеному йому місці стоянки згідно з договором від 23 жовтня 2015 року № 331/15 до стандартної угоди про обслуговування від січня 2013 року.
Щодо норм права, які підлягали застосуванню судами першої та апеляційної інстанцій
Питання щодо визнання та виконання рішень міжнародних комерційних арбітражних судів в Україні регулюється Київською угодою. Відповідно до статті 6 Закону України «Про правонаступництво України» Україна підтвердила свої зобов'язання за міжнародними договорами, укладеними Українською РСР до проголошення незалежності України. 
Згідно зі статтею 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Укладення міжнародних договорів, які суперечать Конституції України, можливе лише після внесення відповідних змін до Конституції України.
За правилами статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.
Відповідно до статті 15 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права. Згідно з принципом сумлінного дотримання міжнародних договорів Україна виступає за те, щоб й інші сторони міжнародних договорів України неухильно виконували свої зобов'язання за цими договорами.
Відповідно до статей 1, 2 Київської угоди ця угода регулює питання вирішення справ, що випливають з договірних та інших цивільно-правових відносин між господарюючими суб'єктами, з їх відносин з державними та іншими органами, а також виконання рішень за ними. Для цілей цієї угоди під господарюючими суб'єктами розуміються підприємства, їх об'єднання, організації будь-яких організаційно-правових форм, а також громадяни, які мають статус підприємця згідно із законодавством, що діє на території держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав, та їх об'єднань. 
З огляду на наведене положення Київської угоди є обов'язковими для виконання Україною, є пріоритетними та мають вищу юридичну силу щодо національного законодавства України (за винятком Конституції України), що регулюють спірні правовідносини.
При цьому положення Мінської конвенції до спірних правовідносин не застосовуються, оскільки за правилами статті 51 кожна з договірних сторін на умовах, передбачених цією Конвенцією, визнає і виконує наступні рішення, винесені на території інших Договірних Сторін: а) рішення установ юстиції по цивільних і сімейних справах, включаючи затверджені судом мирові угоди по таких справах і нотаріальні акти у відношенні грошових зобов'язань (далі - рішень); б) рішення судів по кримінальних справах про відшкодування збитку.
Питання про надання дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу регулюються положеннями Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж» та ЦПК України.
Згідно із частиною першою статті 1 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж» цей Закон застосовується до міжнародного комерційного арбітражу, якщо місце арбітражу знаходиться на території України. 
Відповідно до частини першої статті 390 ЦПК України 2004 року (процесуального закону України, чинного на момент подання заяви про надання дозволу на виконання) рішення іноземного суду (суду іноземної держави; інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних чи господарських справ; іноземних чи міжнародних арбітражів) визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.
Згідно зі статтями 391, 392 ЦПК України 2004 року рішення іноземного суду може бути пред'явлено до примусового виконання в Україні протягом трьох років з дня набрання ним законної сили і розглядається судом за місцем проживання (перебування) або місцезнаходженням боржника. Якщо боржник не має місця проживання або місцезнаходження на території України або його місце проживання або місцезнаходження невідоме, питання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду розглядається судом за місцезнаходженням в Україні майна боржника.
Верховний Суд під час розгляду справи керується тим, що клопотання про визнання й виконання рішень іноземних судів (арбітражів) суд розглядає у визначених ними межах і не може вдаватися до оцінки правильності цих рішень по суті, вносити до них будь-які зміни. 
Згідно із наведеними нормами права Україна за загальним правилом визнає та виконує рішення міжнародних арбітражів на підставі норм міжнародного права, імплементованих у національне законодавство, не здійснюючи оцінки їх правильності по суті.
Щодо застосування статті 7 Київської угоди
У доводах касаційної скарги заявник зазначає про те, що питання про надання дозволу на виконання рішення міжнародного арбітражу підлягає вирішенню судом Російської Федерації, посилаючись на статтю 7 Київської угоди.
Відповідно до статті 7 Київської угоди держави-учасниці Співдружності Незалежних Держав взаємно визнають і виконують рішення компетентних судів, що набрали законної сили. Рішення, винесені компетентними судами однієї держави-учасниці Співдружності Незалежних Держав, мають бути виконаними на території інших держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав. Рішення, винесені компетентним судом однієї 
держави-учасниці Співдружності Незалежних Держав у частині звернення стягнення на майно відповідача, підлягають виконанню на території іншої держави-учасниці Співдружності Незалежних Держав органами, призначеними судом або визначеними законодавством цієї держави. 
Аналіз норм наведеної статті дає підстави для висновку, що угодою не передбачено заборони на виконання рішення міжнародного арбітражу державою, у якій розглядався спір. У такому висновку суд касаційної інстанції керується принципом «дозволено все, що не заборонено». У статті 7 Київської угоди прямої заборони на розгляд такого клопотання судом держави, у якій розглядався спір, не встановлено. Одночасно у статті 1 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж» передбачено, що цей Закон застосовується до міжнародного комерційного арбітражу, якщо місце арбітражу знаходиться на території України. Однак положення, передбачені статтями 8, 9, 35 і 36 цього Закону, застосовуються і в тих випадках, коли місце арбітражу знаходиться за кордоном.
Крім того, правилами статті 390 ЦПК України 2004 року також передбачено звернення до національного суду із клопотанням про надання дозволу на виконання рішення міжнародного арбітражу, яким є і МКАС при ТПП України.
Застосовуючи системно правила статті 7 Київської угоди та статті 1 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітражний суд», статті 390 ЦПК України 2004 року, Верховний Суд зробив висновок про можливість розгляду клопотання про надання дозволу на виконання рішення міжнародного арбітражного суду на території обох держав, у яких здійснюють свою господарську діяльність сторони спору.
Щодо дотримання правил статті 9 Київської угоди
Відповідно до пунктів «а» та «б» статті 9 Київської угоди у виконанні рішення може бути відмовлено на прохання Сторони, проти якої воно направлене, тільки якщо ця Сторона надасть компетентному суду за місцем, де виклопочується виконання рішення, докази того, що: а) судом 
держави-учасниці Співдружності Незалежних Держав, що запитується, раніше винесене рішення, яке набуло законної чинності у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і на тій самій підставі; б) є визнане рішення компетентного суду третьої держави-учасниці Співдружності Незалежних Держав або держави, що не є членом Співдружності, по спору між тими ж сторонами, про той же предмет і на тій же підставі.
Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, існує лише одне судове рішення про стягнення суми боргу, на виконання якого просить надати дозвіл ТОВ «СІТІПОРТ». Будь-яке інше судове рішення про стягнення такої ж суми боргу з ВАТ «АК «ТрансАеро» на користь ТОВ «СІТІПОРТ» відсутнє.
Аналіз статті 9 Київської угоди дає підстави для висновку, що правила цієї статті стосуються існування рішення суду, яким вирішено по суті спір між цими ж сторонами щодо цього ж предмета з цих же підстав. 
У справі, що переглядається, заявник не надав судам першої та апеляційної інстанцій іншого судового рішення по суті спору, що стало б підставою для відмови у задоволенні клопотання. Наявність судового рішення Російської Федерації про визнання рішення МКАС при ТПП України від 21 січня 2016 року не підтверджує наявність ще одного рішення по суті спору між сторонами, а лише підтверджує визнання цього рішення на території Російської Федерації. Судами не встановлено наявності інших рішень, постановлених судами України, судами Російської Федерації або судами третьої держави з того самого предмета і між тими самими сторонами.
При цьому за правилами частин перших статей 1, 35 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж» цей Закон застосовується до міжнародного комерційного арбітражу, якщо місце арбітражу знаходиться на території України. Однак положення, передбачені статтями 8, 9, 35 і 36 цього Закону, застосовуються і в тих випадках, коли місце арбітражу знаходиться за кордоном. Арбітражне рішення, незалежно від того, в якій країні воно було винесено, визнається обов'язковим і при поданні до компетентного суду письмового клопотання виконується з урахуванням положень статті 35 та статті 36. 
Щодо вирішення судом під час розгляду клопотання питання дотримання публічного порядку України
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітражний суд» у визнанні або у виконанні арбітражного рішення, незалежно від того, в якій державі воно було винесено, може бути відмовлено лише, якщо суд визнає, що визнання та виконання цього арбітражного рішення суперечить публічному порядку України. 
Серед доводів касаційної скарги заявник посилається на порушення публічного порядку України у зв'язку з подвійним стягненням заборгованості з ВАТ «АК «ТрансАеро» на користь ТОВ «СІТІПОРТ», що суперечить статті 61 Конституції України.
Під публічним порядком необхідно розуміти правопорядок держави, визначені принципи і засади, які становлять основу існуючого у ній ладу (стосуються її незалежності, цілісності, самостійності й недоторканості й основних конституційних прав, свобод, гарантій тощо). Міжнародний публічний порядок будь-якої країни включає фундаментальні принципи і засади правосуддя, моралі, які держава бажає захистити навіть тоді, коли це не має прямого стосунку до самої держави; правила, які забезпечують фундаментальні політичні, соціальні та економічні інтереси держави (правила про публічний порядок); обов'язок держави з дотримання своїх зобов'язань перед іншими державами та міжнародними організаціями. Це ті незмінні принципи, які виражають стабільність міжнародної системи: у тому числі суверенітет держави, невтручання у внутрішні справи держав, непорушення територіальної цілісності тощо.
Обґрунтувань того, що визнання та виконання в Україні рішення МКАС при ТПП України від 21 січня 2016 року суперечить публічному порядку України боржник в касаційній скарзі не навів, доказів на їх підтвердження судам першої та апеляційної інстанцій не надав.
Враховуючи, що суди першої та апеляційної інстанцій не встановили подвійного стягнення заборгованості з боржника на користь стягувача, такі доводи заявника відхилені Верховним Судом.
Верховний Суд також, діючи ex officio, не встановив порушення публічного порядку в результаті задоволенні цієї заяви.
Щодо початку процедури банкрутства ВАТ «АК «ТрансАеро»
Як встановлено апеляційним судом, 23 грудня 2015 року щодо ВАТ «АК «ТрансАаеро» відкрито процедуру нагляду, а не процедуру банкрутства, під час якої відповідно до статті 2 Закону Російської Федерації «Про неплатоспроможність (банкрутство)» здійснюється аналіз фінансового стану боржника та дозволяється будь-яка господарська діяльність для отримання прибутку.
Відповідно до пункту 2 статті 2 Закону Російської Федерації «Про неплатоспроможність (банкрутство)» дія цього федерального закону розповсюджується на юридичні особи, які можуть бути визнані неплатоспроможними (банкрутами) згідно з Цивільним кодексом Російської Федерації. При цьому суд апеляційної інстанції зробив обґрунтований висновок, що дія Закону Російської Федерації «Про неплатоспроможність (банкрутство)» на територію України не розповсюджується, а тому і його застосування щодо правовідносин щодо стягнення боргу на користь юридичної особи, зареєстрованої в Україні, є безпідставним.
Верховним Судом враховано, що ТОВ «СІТІПОРТ» звернулось до російського суду із заявою про визнання та надання дозволу на виконання на території Російської Федерації рішення МКАС при ТПП України від 21 січня 2016 року до початку процедури банкрутства боржника. Натомість ухвалою російського суду від 21 липня 2016 року відмовлено ТОВ «СІТІПОРТ» у наданні дозволу на виконання рішення МКАС при ТПП України від 21 січня 2016 року та примусовому стягненні заборгованості з ВАТ «АК «ТрансАеро».
Щодо дотримання принципу рівності
Відповідно до статті 3 Київської угоди господарюючі суб'єкти кожної з держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав користуються на території іншої держави-учасниці Співдружності Незалежних Держав правовим і судовим захистом своїх майнових прав і законних інтересів, рівним із господарюючими суб'єктами цієї держави. Господарюючі суб'єкти кожної з держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав мають на території інших держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав право без перешкод звертатися до судів, арбітражних (господарських) судів, третейських судів та інших органів, до компетенції яких належить вирішення справ, зазначених у статті 1 цієї Угоди (в подальшому - компетентні суди), можуть виступати в них, порушувати клопотання, висувати позови та здійснювати інші процесуальні дії. 
Судами першої та апеляційної інстанцій вживались заходи задля забезпечення реалізації прав заявника під час розгляду клопотання, проте заявник не скористався своїми правами у суді першої інстанції, участь у апеляційному розгляді справи заявнику також було забезпечено, як і реалізація інших його прав, зокрема на подання заяв, клопотань тощо.
Щодо сповіщення заявника про розгляд клопотання у суді першої інстанції
Заявник у касаційній скарзі зазначає про ненаправлення та несповіщення його про розгляд клопотання у суді першої інстанції. Проте такі доводи спростовуються матеріалами справи, зокрема, наявністю зворотних повідомлень про направлення поштової кореспонденції за юридичною та поштовою адресами, зазначеними у договорі від 01 лютого 2015 року № 017, укладеному між ВАТ «АК «ТрансАеро» та ТОВ «СІТІПОРТ», стосовно невиконання якого виник спір між суб'єктами господарювання.
Щодо принципу обов'язковості судових рішень
Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, рішенням МКАС при ТПП України від 21 січня 2016 року ухвалено у зв'язку з існуванням спору між ТОВ «СІТІПОРТ» та ВАТ «АК «ТрансАеро» щодо стягнення заборгованості. Судом Російської Федерації не надано дозволу на виконання цього рішення, при цьому боржник рішення МКАС при ТПП України від 21 січня 2016 року не оскаржував.
Зважаючи на обставини справи, Верховний Суд врахував необхідність дотримання принципу обов'язковості судових рішень.
Відповідно до статті 7 Київської угоди рішення, винесені компетентними судами однієї держави-учасниці Співдружності Незалежних Держав, мають бути виконаними на території інших держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав.
Враховуючи, що клопотання ТОВ «СІТІПОРТ» про надання дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражного суду подано до набрання чинності новою редакцією ЦПК України (до 15 грудня 2017 року), апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подавалась також за правилами ЦПК України 2004 року, тому положення статті 23 цього Кодексу щодо розгляду справи про визнання та надання дозволу на виконання рішень міжнародного комерційного арбітражу апеляційним загальним судом, а також про неоскарження постанови апеляційного суду в касаційному порядку не може бути застосовано, а отже, Верховний Суд вважає, що у заявника є право на оскарження судових рішень у цій справі в касаційному порядку.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 
Враховуючи наведене, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Відкритого акціонерного товариства «Авіаційна компанія «ТрансАеро» залишити без задоволення.
Ухвалу Солом'янського районного суду міста Києва від 20 липня 2017 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 21 березня 2018 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

 
Судді                                                                                                              С. О. Погрібний

                                                                                                                        О. В. Ступак

                                                                                                                        Г. І. Усик