Постанова                                   
Іменем України
 
18 грудня 2018 року
м. Київ
 
справа № 501/1585/16-ц
провадження № 6-33307 св 18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Стрільчука В. А.,
суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Ступак О. В., Усика Г. І. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство «Банк «Київська Русь»,
відповідач - ОСОБА_1,
третя особа - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» на рішення Апеляційного суду Одеської області від 02 березня 2017 року у складі колегії суддів: Заїкіна А. П., Калараш А. А, Погорєлової С. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У липні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Банк «Київська Русь» (далі ПАТ «Банк «Київська Русь») в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк «Київська Русь» (далі уповноважена особа Фонду) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1, третя особа - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (далі Фонд), про визнання недійсним договору банківського рахунку.
 
На обгрунтування позовних вимог зазначало, що 20 березня 2015 року між банком, в особі керуючого Припортовим відділенням Чорноморської філії ПАТ «Банк «Київська Русь» Романовською М. В., та ОСОБА_1 підписана заява-договір № 581235-GR/2015 про приєднання до договірних умов та правил відкриття та обслуговування ПАТ «Банк «Київська Русь» поточних рахунків фізичних осіб, операції за якими здійснюються з використанням електронних платіжних карток.
 
Вважало, що зазначений договір є нікчемним, оскільки 19 березня 2015 року виконавчою дирекцією Фонду було прийнято рішення про запровадження в ПАТ «Банк «Київська Русь» тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду. З дня призначення уповноваженої особи Фонду призупиняються всі повноваження органів управління банку, а правочини, вчинені органами управління та керівниками банку після призначення уповноваженої особи Фонду, є нікчемними.
 
Посилаючись на те, що уповноважена особа Фонду заперечує дійсність заяви-договору від 20 березня 2015 року № 581235-GR/2015 про приєднання до договірних умов та правил відкриття та обслуговування ПАТ «Банк «Київська Русь» поточних рахунків фізичних осіб, позивач просив визнати недійсною, нікчемною заяву-договір про приєднання до договірних умов та правил відкриття ПАТ «Банк «Київська Русь» поточних рахунків фізичних осіб, операції за якими здійснюються з використанням електронних платіжних карток, що укладена між ПАТ «Банк «Київська Русь» та ОСОБА_1
 
Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 18 листопада 
2016 року позов задоволено.
 
Визнано недійсною, нікчемною з моменту укладення заяву-договір від 
20 березня 2015 року № 581235-GR/2015 про приєднання до договірних умов та правил відкриття та обслуговування ПАТ «Банк «Київська Русь» поточних рахунків фізичних осіб, операції за якими здійснюються з використанням електронних платіжних карток, що укладена між ПАТ «Банк «Київська Русь» та ОСОБА_1 
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що згідно частини першої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту), Фонд набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку дії тимчасової адміністрації і до її припинення. Правочини, вчинені органами управління та керівниками банку після початку процедури виведення Фондом банку з ринку, є нікчемними. Оскільки керівник філії ПАТ «Банк «Київська Русь» - Романовська М. В. є керівником зазначеного банку, то вчинений нею після призначення уповноваженої особи Фонду правочин (договір № 581235-GR/2015) є нікчемним відповідно до частини третьої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та недійсним відповідно до частини другої статті 215 ЦК України.
 
Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 02 березня 
2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 18 листопада 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ПАТ «Банк «Київська Русь».
 
Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що уповноважена особа Фонду у позові одночасно заявила вимоги про визнання недійсною та нікчемною заяви-договору від 20 березня 2015 року № 581235-GR/2015, при цьому не звернула увагу, що відповідно до положень діючого законодавства, необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини, якщо їх недійсність встановлена законом та оспорювані, якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом. Оскільки суд першої інстанції не усунув зазначених недоліків позовної заяви, а апеляційний суд, в межах наданих йому статтею 303 ЦПК України 
2004 року повноважень, позбавлений можливості на стадії апеляційного перегляду уточнювати підстави або предмет позову, а також з огляду на взаємовиключність вимог про визнання правочину нікчемним та визнання правочину недійсним, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ «Банк «Київська Русь». Зазначив, що уповноважена особа Фонду не позбавлена можливості звернутися до суду з відповідним позовом, правильно визначившись з його підставами та предметом.
 
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у липні 2017 року, 
ПАТ «Банк «Київська Русь», посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга обгрунтована посиланням на те, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про звернення позивача до суду з двома взаємовиключними вимогами, оскільки поняття «нікчемний правочин» охоплюється поняттям «недійсний правочин». Відповідно до частини третьої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» правочини, вчинені органами управління та керівниками банку після початку процедури виведення Фондом банку з ринку, є нікчемними, а тому, оскільки договір від 20 березня 2015 року № 581235-GR/2015 був укладений між ПАТ «Банк «Київська Русь» та ОСОБА_1 після запровадження процедури тимчасової адміністрації в ПАТ «Банк «Київська Русь», він є нікчемним. 
 
У листопаді 2017 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_1, у якому вона зазначала, що апеляційний суд повно та всебічно з'ясував обставини справи та ухвалив законне і обгрунтоване рішення, підстави для його скасування відсутні. Крім того вказала, що інформація щодо віднесення ПАТ «Банк «Київська Русь» до неплатоспроможних та введення тимчасової адміністрації була доведена до структурних підрозділів банку, уповноваженою особою Фонду 20 березня 2015 року о 18 год. 12 хв., тобто після укладення договору від 20 березня 2015 року № 581235-GR/2015. Зазначений договір не підпадає під підстави нікчемності правочину, визначених частиною третьою статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
 
Згідно статті 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня 
2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.
 
05 червня 2018 року справа передана до Верховного Суду.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» 
ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши наведені у касаційній скарзі та відзиві доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
 
Судами установлено, що постановою Правління Національного банку України від 19 березня 2015 року № 190 ПАТ «Банк «Київська Русь» віднесено до категорії неплатоспроможних. Виконавчою дирекцією Фонду 19 березня 2015 року прийнято рішення за № 61, яким з 20 березня 2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Банк «Київська Русь».
 
20 березня 2015 року між ПАТ «Банк «Київська Русь», в особі керуючого Припортовим відділенням Чорноморської філії банку Романовською М. В., та ОСОБА_1 укладено заяву-договір № 581235-GR/2015 про приєднання до договірних умов та правил відкриття ПАТ «Банк «Київська Русь» поточних рахунків фізичних осіб, операції за якими здійснюються з використанням електронних платіжних карток.
 
Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
 
За змістом частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
 
Однак, у випадку невизнання іншою стороною такої недійсності правочину в силу закону та при наявності відповідного спору вимога про встановлення нікчемності може бути пред'явлена до суду окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.
 
Згідно з частинами першою та третьою статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Фонд набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.
 
Правочини, вчинені органами управління та керівниками банку після початку процедури виведення Фондом банку з ринку, є нікчемними.
 
Керівниками банку є голова, його заступники та члени ради банку, голова, його заступники та члени правління банку, головний бухгалтер, його заступники, керівники відокремлених підрозділів банку (частина перша статті 42 Закону України «Про банки і банківську діяльність»). 
 
Таким чином, керівник Припортового відділення Чорноморської філії ПАТ «Банк «Київська Русь» Романовська М. В., як керівник відокремленого структурного підрозділу (філії), є керівником банку ПАТ «Банк «Київська Русь».
 
Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1601цс15.
 
Ураховуючи наведене, правильним є висновок суду першої інстанції про нікчемність укладеного між ПАТ «Банк «Київська Русь», в особі керуючого Припортовим відділенням Чорноморської філії банку Романовською М. В., та ОСОБА_1 договору від 20 березня 2015 року № 581235-GR/2015, з огляду на те, що його недійсність встановлена законом.
 
Однак, дійшовши правильного висновку, суд першої інстанції у резолютивній частині рішення помилково вказав про нікчемність та недійсність вказаного договору. 
 
Апеляційний суд на зазначене увагу не звернув та відмовив у задоволенні позовних вимог ПАТ «Банк «Київська Русь» про визнання недійсним договору банківського рахунку, посилаючись на взаємовиключність вимог банку щодо одночасного визнання оспорюваного договору нікчемним та недійсним.
 
З таким висновком суду апеляційної інстанції погодитися не можна, оскільки він його дійшов внаслідок неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. 
 
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
 
Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в частині другій статті 16 ЦК України. 
 
Згідно частини першої статті 4 ЦПК України 2004 року, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. 
 
Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55 та 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
 
Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України 2004 року суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав.
 
У порушення зазначених вимог процесуального закону, суд апеляційної інстанції не сприяв захисту порушених прав та інтересів позивача за вимогою, яка фактично відповідає заявленим позовним вимогам (про визнання оспорюваного договору нікчемним), і є ефективною, та не усунув недоліки, які були допущенні судом першої інстанції при викладенні резолютивної частини рішення.
 
Відповідно до частин першої та третьої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
У частинах першій, другій, четвертій статті 412 ЦПК України визначено, що підставами для зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
 
Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково, і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
 
Оскільки апеляційний суд неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, то ухвалене ним судове рішення на підставі статті 413 ЦПК України підлягає скасуванню, а рішення першої інстанції на підставі статті 412 ЦПК України необхідно змінити - виключивши з його резолютивної частини посилання на визнання оспорюваного правочину недійсним, в іншій частині рішення першої інстанції залишити в силі.
 
Згідно із частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Оскільки касаційну скаргу відповідача задоволено частково, з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ПАТ «Банк «Київська Русь» підлягає стягненню судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 1 653,60 грн.
 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 413, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» задовольнити частково.
 
Рішення Апеляційного суду Одеської області від 02 березня 2017 року скасувати, рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 18 листопада 2016 року змінити, виключивши з його резолютивної частини посилання на визнання договору банківського рахунку недійсним.
 
У іншій частині рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 
18 листопада 2016 року залишити в силі.
 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» 1 653,60 грн на відшкодування судового збору, сплаченого за подання касаційної скарги.
 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                   В. А. Стрільчук
Судді:                                                                                             В. О. Кузнєцов
                                                                                              А.С. Олійник
                                                                                              О.В. Ступак
Г. І. Усик