Постанова
Іменем України
 
24 жовтня 2018 року
місто Київ
 
справа № 404/254/15-ц
провадження № 61-5734св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Стрільчука В. А.,
суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І., 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_3,
відповідачі: Публічне акціонерне товариство «Альфа Банк», Публічне акціонерне товариство «Банк Ренесанс Капітал», фізична особа-підприємець ОСОБА_5,
третя особа - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Кіровської районної у м. Кіровограді ради,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_3 та Публічного акціонерного товариства «БанкРенесанс Капітал» на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 03 листопада 2015 року у складі судді Панфілової А. В. та рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 01 червня 2016 року у складі колегії суддів: Потапенка В. І., Чорнобривець О. С., Черненко В. В.,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_3, яка діє як опікун ОСОБА_6, у січні 2015 року звернулася з позовом до відповідачів про визнання недійсним договору від 21 березня 2014 року ED, індивідуальний номер замовлення 2995, укладеного між ОСОБА_6 та ФОП ОСОБА_5; визнання недійсною угоди від 21 березня 2014 року про завдаток на купівлю (встановлення) металопластикових вікон, що укладена між ОСОБА_6 та ФОП ОСОБА_5; визнання недійсним кредитного договору від 21 березня 2014 року № 401596349, укладеного між ОСОБА_6 та Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк»); визнання недійсним договору (оферти) від 28 березня 2014 року, укладеного між ОСОБА_6 та Публічним акціонерним товариством «Банк Ренесанс Капітал» (далі - ПАТ «Банк Ренесанс Капітал»); визнання недійсним кредитного договору від 31 березня 2014 року № 85019507647, укладеного між ОСОБА_6 та ПАТ «Банк Ренесанс Капітал».
Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, є матір'ю ОСОБА_3
21 березня 2014 року між ОСОБА_6 та ФОП ОСОБА_5 укладено договір ED, індивідуальний номер замовлення 2995. Відповідно до пунктів 2.1 та 3.1 договору вартість виробів становить 4 198, 00 грн та 1 952, 00 грн. 
21 березня 2014 року між ОСОБА_6 та ФОП ОСОБА_5 укладено угоду про завдаток на купівлю (встановлення) металопластикових вікон. Відповідно до зазначеної угоди ОСОБА_5 отримала від ОСОБА_6 50, 00 грн завдатку. 
21 березня 2014 року між ОСОБА_6 та ПАТ «Альфа-Банк» укладено кредитний договір № 401596349. Відповідно до умов зазначеного договору банк надав позичальнику кредит у розмірі 4 198, 00 грн для оплати/часткової оплати товарів згідно з переліком у загальній сумі 4 198, 00 грн, шляхом безготівкового перерахунку грошових коштів на поточний рахунок ФОП ОСОБА_7.
28 березня 2014 року ОСОБА_6 підписала пропозицію укласти договір (оферту), відповідно до умов якої вона запропонувала ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» укласти з нею договір страхування та надати їй споживчий кредит з метою придбання дверей вартістю 1 950, 00 грн. 31 березня 2014 року на підставі пропозиції укладення договору ОСОБА_6 уклала кредитний договір № 85019507647 з ПАТ «БанкРенесанс Капітал». 
За твердженнями позивача, зазначені договори є недійсними, оскільки відповідно до витягу із акта огляду медико-соціальної експертної комісії від 09 лютого 2000 року № 073155 ОСОБА_6 встановлено довічно другу групу інвалідності внаслідок психічного розладу. З 2000 року ОСОБА_6 страждає стійким психічним розладом у вигляді обмеження здатності до спілкування та обмеження здатності контролювати свою поведінку, у зв'язку з чим неодноразово позивач була змушена звертатися за допомогою до фахівців Кіровоградської обласної психіатричної лікарні; з 1990 року знаходиться на обліку у Кіровоградській обласній психіатричній лікарні, оскільки страждає хронічним стійким психічним розладом. Внаслідок хвороби ОСОБА_6 не розуміє значення своїх дій, не може набувати прав та брати на себе певні обов'язки. Відповідно до висновку від 16 квітня 2014 року № 676 лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього нагляду за інвалідом внаслідок психічного розладу ОСОБА_6 потребує постійного стороннього догляду, оскільки вона обмежена у здатності до спілкування та обмежена в здатності контролювати свою поведінку. Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 11 липня 2014 року ОСОБА_6 визнано недієздатною, її опікуном призначено ОСОБА_3 На момент укладення оспорюваних договорів ОСОБА_6 внаслідок хронічного стійкого психічного розладу не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, не могла набувати прав та брати на себе певні обов'язки, тому вони є недійсними.
Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 03 листопада 2015 року позов задоволено, визнано недійсним договір від 21 березня 2014 року ED, індивідуальний номер замовлення 2995, укладений між ОСОБА_6 та ФОП ОСОБА_5; визнано недійсною угоду про завдаток на купівлю (встановлення) металопластикових вікон, укладену 21 березня 2014 року між ОСОБА_6 та ФОП ОСОБА_5; визнано недійсним кредитний договір від 21 березня 2014 року № 401596349, укладений між ОСОБА_6 та ПАТ «Альфа Банк»; визнано недійсною пропозицію укласти договір (оферту) від 28 березня 2014 року, укладену між ОСОБА_6 І та ПAT «Банк Ренесанс Капітал»; визнано недійсним кредитний договір від 31 березня 2014 року № 85019507647, укладений між ОСОБА_6 та ПAT « Банк Ренесанс Капітал».
Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалося тим, що згідно з висновком судово-психіатричного експерта від 14 серпня 2015 року № 411 ОСОБА_6 у період з 20 березня 2014 року до 30 квітня 2014 року страждала хронічним психічним захворюванням у формі психічного розладу внаслідок епілепсії, не могла розуміти значення своїх дій та розумно керувати ними. Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 11 липня 2014 року ОСОБА_6 визнано недієздатною, її опікуном призначено ОСОБА_3 Таким чином, на момент укладення оспорюваних договорів ОСОБА_6 внаслідок хронічного стійкого психічного розладу не здатна була усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, не могла набувати прав, брати на себе певні обов'язки, з огляду на що суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.
Додатковим рішенням від 28 січня 2016 року суд першої інстанції відмовив у задоволенні заяви ПАТ «Альфа Банк» про застосування наслідків недійсності правочину.
Додаткове рішення суду обґрунтовувалось тим, що кредитні кошти не отримувались ОСОБА_6, а були перераховані на поточний рахунок ФОП ОСОБА_7, що виключає можливість застосування до спірних правовідносин положення статті 216 ЦК України.
Рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 01 червня 2016 року апеляційну скаргу ПAT «Банк Ренесанс Капітал» задоволено частково. Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 03 листопада 2015 року у частині визнання недійсним кредитного договору від 31 березня 2014 року № 85019507647, укладеного між ОСОБА_6 та ПAT «Банк Ренесанс Капітал» та у частині стягнення з ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» на користь ОСОБА_3 судового збору у сумі 162, 40 грн скасовано. В іншій частині рішення суду першої інстанції щодо вимог до ПAT «Банк Ренесанс Капітал» залишено без змін. Апеляційну скаргу ПАТ «Альфа-Банк» задоволено. Додаткове рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 28 січня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення. Заяву ПАТ «Альфа-Банк» про застосування наслідків недійсності кредитного договору задоволено, зобов'язано ОСОБА_6 повернути ПАТ «Альфа Банк» одержані відповідно до кредитного договору від 21 березня 2014 року № 401596349 кошти у сумі 4 198, 00 грн.
Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для визнання недійсними кредитних договорів, окрім визнання недійсним кредитного договору від 31 березня 2014 року № 85019507647, укладеного між ОСОБА_6 та ПAT «БанкРенесанс Капітал». В обґрунтування зазначеного посилався на те, що матеріали справи не містять договору, який би був укладений між ОСОБА_6 та ПAT «Банк Ренесанс Капітал» 31 березня 2014 року. З метою перевірки зазначених обставин ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 27 квітня 2016 року зобов'язано ПAT «Банк Ренесанс Капітал» надати суду належним чином завірену копію договору від 31 березня 2014 року. Суду було надано копію договору, укладеного між ОСОБА_6 та ПAT «Банк Ренесанс Капітал», від 28 березня 2014 року, що свідчить про те, що 31 березня 2014 року договір між сторонами не укладався, а тому його неможливо визнати недійсним. Задовольняючи скаргу ПАТ «Альфа Банк» та скасовуючи додаткове рішення, суд апеляційної інстанції керувався тим, що позичальник ОСОБА_6, отримавши у банку кредитні кошти, дала розпорядження банку перерахувати кошти на користь ФОП ОСОБА_7, а тому у випадку визнання недійсним укладеного між сторонами кредитного договору повинна повернути банку отримані кредитні кошти.
ОСОБА_3, не погодившись із рішенням суду апеляційної інстанції у частині скасування додаткового рішення та ухвалення нового рішення про зобов'язання її повернути ПАТ «Альфа Банк» грошові кошти у сумі 4 198, 00 грн, звернулась із касаційною скаргою до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, просила суд касаційної інстанції скасувати рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 01 червня 2016 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції від 03 листопада 2015 року та додаткове рішення від 28 січня 2016 року.
Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що судом апеляційної інстанції не врахована та обставина, що кредитні кошти не отримувались ОСОБА_6, а були перераховані на поточний рахунок ФОП ОСОБА_5, що виключає можливість застосування наслідків недійсності правочину у цьому випадку.
ПAT «Банк Ренесанс Капітал», не погодившись із рішенням суду першої інстанції у частині задоволення позову до ПAT «БанкРенесанс Капітал» та із рішенням суду апеляційної інстанції у частині залишення без змін рішення суду першої інстанції про задоволення позову до ПAT «БанкРенесанс Капітал», звернулось із касаційною скаргою до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, просило суд касаційної інстанції скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій у частині вирішення вимог до ПAT «Банк Ренесанс Капітал» та ухвалити нове рішення, яким відмовити у позові ОСОБА_3 до ПAT «Банк Ренесанс Капітал».
Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що судами не було визначено конкретного часу укладення оспорюваних договорів, а тому неможливо було встановити стан ОСОБА_6 у певний момент у часі. Окрім цього, суд безпідставно послався на висновок експерта, який для суду не є обов'язковим та має оцінюватись судом за загальними правилами. Наведені обставини, на переконання заявника, свідчать, що позовні вимоги є необґрунтованими, оскільки позивачем не доведено, що на момент укладення спірних договорів ОСОБА_6 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.
Ухвалами Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 червня 2016 року та від 11 липня 2016 року у справі відкрито касаційне провадження за поданими касаційними скаргами; ухвалою від 19 липня 2017 року цивільну справу призначено до судового розгляду. 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Згідно з підпунктом 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Цивільну справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 01 лютого 2018 року.
Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.
Під час визначення меж розгляду справи судом касаційної інстанції застосовані положення статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України 2004 року, згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам законності та обґрунтованості, визначеним статтею 213 ЦПК України 2004 року, а отже касаційні скарги необхідно залишити без задоволення.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, є матір'ю ОСОБА_3, що підтверджується копією свідоцтва про народження.
ОСОБА_6 зареєстрована та постійно проживає спільно з ОСОБА_3 у м. Кіровограді на вул. Котовського, 47.
21 березня 2014 року між ОСОБА_6 та ФОП ОСОБА_5 укладено договір ED, індивідуальний номер замовлення 2995.
Відповідно до пунктів 1.1, 1.4 та 1.5 згаданого договору замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов'язання з виготовлення та передачі у власність замовника металопластикових конструкцій, загальною площею 3, 659 кв. м, білого кольору.
Відповідно до пунктів 2.1 та 3.1 договору вартість виробів становить 4 198, 00 грн та 1 952 00 грн, які замовник ОСОБА_6 зобов'язалась оплатити.
21 березня 2014 року між ОСОБА_6 та ФОП ОСОБА_5 укладено угоду про завдаток на купівлю (встановлення) металопластикових вікон. Відповідно до угоди ОСОБА_5 отримала від ОСОБА_6 50, 00 грн завдатку.
21 березня 2014 року між ОСОБА_6 та ПАТ «Альфа Банк» укладено кредитний договір № 401596349. Відповідно до умов кредитного договору банк надає позичальнику, а позичальник приймає кредит у розмірі 4 198, 00 грн.
Відповідно до пункту 2.5 кредитного договору кредит надається позичальнику для оплати/часткової оплати товарів згідно з переліком у загальній сумі 4 198, 00 грн шляхом безготівкового перерахунку грошових коштів на поточний рахунок ФОП ОСОБА_7
28 березня 2014 року ОСОБА_6 підписала пропозицію укласти договір (оферту), відповідно до умов якої вона запропонувала ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» укласти з нею договір страхування та надати їй споживчий кредит з метою придбання дверей, вартістю 1 950, 00 грн.
31 березня 2014 року на підставі пропозиції укладення договору ОСОБА_6 уклала кредитний договір № 85019507647 з ПAT « Банк Ренесанс Капітал».
Згідно з висновком судово-психіатричного експерта від 14 серпня 2015 року № 411 ОСОБА_6 у період з 20 березня 2014 року до 30 квітня 2014 року страждала хронічним психічним захворюванням в формі психічного розладу внаслідок епілепсії, не могла розуміти значення своїх дій та розумно керувати ними.
Відповідно до витягу із акта огляду МСЕК від 09 лютого 2000 року № 073155 ОСОБА_6 встановлено довічно другу групу інвалідності внаслідок психічного розладу.
Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 11 липня 2014 року ОСОБА_6 визнано недієздатною, її опікуном призначено ОСОБА_3 
Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
Згідно із частинами першою, третьою, четвертою, п'ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Частиною другою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Виходячи зі змісту статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).
Правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, встановлені статтею 225 ЦК України. Згідно з наведеною статтею правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною позов про визнання правочину недійсним може пред'явити її опікун.
Відповідно до статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.
В оцінці спірних цивільних відносин та встановлених судами обставин Верховний Суд виходить з того, що для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України 2004 року зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так й інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року.
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанцій, встановивши, що за результатами судової експертизи від 14 серпня 2015 року № 411 ОСОБА_6 протягом періоду з 20 березня 2014 року до 30 квітня 2014 року страждала хронічним психічним захворюванням в формі психічного розладу внаслідок епілепсії, не могла розуміти значення своїх дій та розумно керувати ними, зробив обґрунтований висновок про наявність підстав для визнання оспорюваних договорів недійсними.
Доводи касаційної скарги ПAT «Банк Ренесанс Капітал» в цілому зводяться до незгоди із зазначеними висновками судової експертизи, результати якої оцінені судами у сукупності із іншими доказами відповідно до правил статті 212 ЦПК України 2004 року, а тому відхиляються, оскільки Верховний Суд з врахуванням правила статті 400 ЦПК України не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Стосовно доводів касаційної скарги ОСОБА_3 Верховним Судом враховано таке.
Відповідно до статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.
Відповідно до пункту 2.5 кредитного договору від 21 березня 2014 року № 401596349 кредит надається позичальнику для оплати товарів, що зазначені у специфікації від 21 березня 2014 року № 401596349 або листі-гарантії до цього договору від 21 березня 2014 року у загальній сумі 4 198, 00 грн шляхом безготівкового перерахування коштів на поточний рахунок ФОП ОСОБА_7
Верховний Суд погоджується з висновком апеляційного суду про те, що позичальник ОСОБА_6, отримавши у банку кредитні кошти, дала розпорядження банку перерахувати кошти на користь ФОП ОСОБА_7, а тому у випадку визнання недійсним укладеного між сторонами кредитного договору повинна повернути банку отримані кредитні кошти.
Підстави для стягнення зазначених коштів у порядку реституції на користь банку з ФОП ОСОБА_7 відсутні, оскільки між зазначеними особами судами першої та апеляційної інстанцій не встановлено наявності договірні зобов'язання.
Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій розглянули спір з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційних скарг висновків судів не спростовують, а тому рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 03 листопада 2015 року у нескасованій частині та рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 01 червня 2016 року підлягають залишенню без змін.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Керуючись статтями 389, 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційні скарги ОСОБА_3 та Публічного акціонерного товариства «Банк Ренесанс Капітал» залишити без задоволення.
Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 03 листопада 2015 року у нескасованій частині та рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 01 червня 2016 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                                 В. А. Стрільчук

Судді                                                                                                              В. О. Кузнєцов
 
                                                                                                                        С. О. Погрібний
 
                                                                                                                        О. В. Ступак
 
                                                                                                                        Г. І. Усик