ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2018 року 
м. Київ

Справа №  910/21076/17 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Погребняка В.Я. - головуючого, Катеринчук Л.Й. Пєскова В.Г.,  

учасники справи:
позивач - Олександрівська клінічна лікарня м. Києва,
відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Сучасні технології автомобільних мийок",
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу
Олександрівської клінічної лікарні м. Києва
на рішення господарського суду міста Києва 
від 22.03.2018
у складі судді: Удалової О.Г.,
та постанову Київського апеляційного господарського суду 
від 10.07.2018
у складі колегії суддів Дикунської  С.Я. (головуючий), Жук Г.А., Мальченко А.О.,

у справі за позовом
Олександрівської клінічної лікарні м. Києва,
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сучасні технології автомобільних мийок",
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)
про стягнення 221 908, 17 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Олександрівська клінічна лікарня м. Києва звернулась до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сучасні технології автомобільних мийок" про стягнення 221 908, 17 грн. 

Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем, як орендарем нежитлового приміщення загальною площею 241, 02 кв. м. за адресою: м. Київ, вул. Шовковична, 39/1, корпус 11, яке перебуває на балансі позивача, своїх зобов'язань щодо відшкодовування витрат останнього по сплаті земельного податку.

Рішенням господарського суду міста Києва від 22.03.2018, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 10.07.2018 у справі № 910/21076/17, відмовлено у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Приймаючи рішення, суди попередніх інстанцій виходили з того, що орендар сплачує саме компенсацію витрат підприємств-балансоутримувачів за користування земельною ділянкою, яка відбувається на підставі укладеного між орендарем та підприємством-балансоутримувачем договору та відсутність відповідного договору (чи відсутність в договорі оренди відповідної умови про відшкодування), в якому має бути визначено розмір, порядок та строки відшкодування, виключає настання у орендаря договірних зобов'язань з відшкодування витрат балансоутримувача (щодо сплати земельного податку) та свідчить про погодження інших умов оренди без відшкодування витрат на сплату земельного податку.

Не погоджуючись з рішенням господарського суду міста Києва від 22.03.2018 та постановою Київського апеляційного господарського суду від 10.07.2018 у справі № 910/21076/17, Олександрівська клінічна лікарня м. Києва звернулась з касаційною скаргою, в якій просила їх скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування своїх вимог заявник касаційної скарги вказує на незаконність та необґрунтованість оскаржуваних судових рішення, які винесені з порушенням норм матеріального та процесуального права, без дослідження наявних в матеріалах справи доказів, без надання належної оцінки наявним доказам.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи                                      № 910/21076/17 було визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Погребняк В.Я., суддя - Пєсков В.Г., суддя - Жуков С.В., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.07.2018.

Ухвалою Верховного Суду від 13.08.2018, касаційну скаргу залишено без руху у відповідності з положенням ст. 290 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), надано строк для усунення недоліків протягом десяти днів з дня вручення ухвали.

У зв'язку з відпусткою судді Жукова С.В. автоматизованою системою документообігу суду для розгляду касаційної скарги у справі № 910/21076/17 визначено колегію суддів Верховного Суду у складі: головуючий суддя - Погребняк В.Я., суддя - Пєсков В.Г., суддя - Катеринчук Л.Й., що підтверджується протоколом повторного автоматизованого розподілу касаційної скарги між суддями від 10.09.2018.

Згідно з ч. 4 ст. 301 ГПК України перегляд рішень суду першої інстанції  та постанов апеляційної інстанції у справах, ціна позову в яких не перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, здійснюється без повідомлення учасників справи, крім справ, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного провадження.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 163 ГПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

За приписами ч. 13 ст. 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Верховного Суду від 20.09.2018 прийнято касаційну скаргу Олександрівської клінічної лікарні м. Києва до провадження для здійснення перегляду рішення господарського суду міста Києва від 22.03.2018 та постанови Київського апеляційного господарського суду від 10.07.2018 у справі № 910/21076/17 в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи. Витребувано з господарського суду міста Києва та Київського апеляційного господарського суду матеріали справи № 910/21076/17. Надано учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу до 23.10.2018.

Перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, з огляду на таке.

Як було встановлено господарськими судами попередніх інстанцій, 20.08.2013 між Департаментом комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (орендодавець), Олександрівською клінічною лікарнею м. Києва (підприємство) та ТОВ "СТАМ" (орендар) укладений договір № 1322 про передачу майна територіальної громади м. Києва в оренду зі строком дії до 18.08.2016.

22.12.2016 між тими ж сторонами укладений договір № 1322-1 про передачу майна територіальної громади м. Києва в оренду (нова редакція договору № 1322 від 20.08.2013 про передачу майна територіальної громади м. Києва в оренду), відповідно до умов якого орендодавець на підставі протоколу засідання конкурсної комісії з питань оренди майна територіальної громади м. Києва Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської адміністрації) від 01.11.2016 (протокол № 29) передає, а орендар приймає в оренду приміщення загальною площею 241, 02 кв. м., в т.ч. на 1 поверсі 241, 02 кв. м., що належить до комунальної власності територіальної громади м. Києва і знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Шовковична, 39/1, корпус № 11 для іншого використання нерухомого майна (мийка).

Згідно з п. 3.6 договору орендна плата сплачується товариством на рахунок підприємства-балансоутримувача, яким є Олександрівська клінічна лікарня м. Києва, починаючи з дати підписання акта приймання-передачі.

Орендна плата сплачується відповідачем незалежно від наслідків господарської діяльності орендаря щомісячно не пізніше 15 числа наступного місяця (п. 3.7 договору).

Пунктом 3.9 договору визначено, що оплата комунальних послуг, витрат на утримання прибудинкової території, вартість послуг по ремонту і технічному обслуговуванню   інженерного обладнання та внутрішньобудинкових мереж, ремонту будівлі, в т. ч.: покрівлі, фасаду, вивіз сміття тощо, компенсацію витрат підприємства-балансоутримувача за користування земельною ділянкою   не входить до складу орендної плати.

Відповідно до п. 4.2.14 договору орендар зобов'язаний самостійно на підставі договору з підприємством-балансоутримувачем, сплачувати пропорційно орендованій площі, частку витрат на утримання прибудинкової території, на ремонт покрівлі, фасаду, вивіз сміття тощо, послуг по технічному обслуговуванню інженерного обладнання внутрішньобудинкових мереж та компенсацію витрат підприємства-балансоутримувача за користування земельною ділянкою.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до вимог ст.ст. 525, 526, 629 ЦК України та ст. 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України), договір є обов'язковим для виконання сторонами, а зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Приписами ч. 1 ст. 599 ЦК України визначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 283 ГК України та статтею 759 ЦК України визначено, що орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном.

За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму (ч. 1 ст. 762 ЦК України).

Відповідно до ч. 5 ст. 762 ЦК України та ч. 3 ст. 285 ГК України орендар зобов'язаний вносити орендні платежі своєчасно і в повному обсязі.

Розрахунок орендної плати здійснюється на підставі Методики розрахунку орендної плати за користування майном територіальної громади міста Києва, затвердженої рішенням Київської міської ради від 21.04.2015 № 415/1280.

Відповідно до ст. 6 Положення про оренду майна територіальної громади міста Києва, затвердженого рішенням III сесія VII скликання Київської міської ради від 21.04.2015 № 415/1280 "Про затвердження Положення про оренду майна територіальної громади міста Києва" визначено орендну плату та інші платежі.

Згідно п. 6.4 ст. 6 Положення орендар за користування об'єктом оренди сплачує орендну плату, витрати підприємства-балансоутримувача на утримання орендованого майна та інші платежі, зазначені у п.п. 6.5 цього Положення, незалежно від результатів господарської діяльності.

Відповідно до п. 6.5 ст. 6 Положення, крім орендної плати орендар сплачує: податки та збори у розмірах, визначених законодавством України; компенсацію витрат підприємств-балансоутримувачів за користування земельною ділянкою, на якій розташований об'єкт оренди, плату за комунальні послуги відповідно до договору, який укладається між орендарем та підприємством-балансоутримувачем або відповідними особами, що надають такі послуги.

Господарські суди попередніх інстанцій з огляду на те, що між орендарем та підприємством-балансоутримувачем не укладався договір про відшкодування витрат, дійшли обґрунтованого висновку, що відсутність відповідного договору (чи відсутність в договорі оренди відповідної умови про відшкодування), в якому має бути визначено розмір, порядок та строки відшкодування, виключає настання у орендаря договірних зобов'язань з відшкодування витрат балансоутримувача (щодо сплати земельного податку) та свідчить про погодження інших умов оренди без відшкодування витрат на сплату земельного податку.

При цьому, судами зауважено, що наданий позивачем розрахунок є необґрунтованим та неправомірним, оскільки податок на землю повинен розраховуватись пропорційно орендованій відповідачем частці приміщення.

Крім того, судами відхилені посилання скаржника на приписи ст.ст. 796, 797 ЦК України, відповідно до яких, на його думку, у відповідача виникає обов'язок щодо сплати земельного податку, оскільки останні регулюють правовідносини щодо найму окремо розташованих цілісних об'єктів оренди (будівлі, окремі споруди), розташованих на пов'язаній саме з такими об'єктами земельній ділянці повністю одному орендарю, в той час, як орендоване відповідачем приміщення становить лише частину будівлі чотирьохповерхового корпусу лікарні.

Беручи до уваги вищевикладене, місцевий господарський суд, з яким погодилась апеляційна інстанція, дійшов вірного та обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Росії") щодо реалізації права на справедливий суд (п. 1 ст. 6 Конвенції): "одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру".

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд касаційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. 

У справі, що розглядається, Верховний Суд доходить висновку, що судами попередніх інстанцій було надано скаржникові вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

З урахуванням викладеного, не приймаються та не розглядаються доводи скаржника, пов'язані з переоцінкою доказів, визнанням доведеними/недоведеними або встановленням по новому обставин справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 308 ГПК України за результатами розгляду касаційної скарги суд касаційної інстанції має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (ст. 309 ГПК України).

Перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги Олександрівської клінічної лікарні м. Києва та залишення рішення господарського суду міста Києва від 22.03.2018 та постанови Київського апеляційного господарського суду від 10.07.2018 у справі № 910/21076/17 без змін.

У зв'язку з відмовою у задоволенні касаційної скарги, витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 315 ГПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Олександрівської клінічної лікарні м. Києва залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 22.03.2018 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 10.07.2018 у справі № 910/21076/17 залишити без змін. 

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                     В.Я. Погребняк

Судді                                                                                                  Л.Й.Катеринчук

                                                                                                            В.Г. Пєсков