Постанова
Іменем України
 
21 листопада 2018 року
місто Київ
 
справа № 209/1081/16-ц
 
провадження № 61-38095св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Стрільчука В. А.,
суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_3,
відповідач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» на ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2018 року у складі судді Каратаєвої Л. О.,
ВСТАНОВИВ:
У квітні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», банк), в якому просила визнати переказ грошових коштів 07 березня 2015 року з кредитної картки № НОМЕР_1 на рахунки третіх осіб за допомогою Мерчанта «Альфа банку» (платіжного шлюзу) неналежним; визнати дії банка щодо стягнення з неї заборгованості та відшкодування грошових коштів у сумі 20 600, 00 грн, а також нарахованих за цей час пені та штрафних санкцій, неправомірними, оскільки працівниками банку не було вжито своєчасних заходів для блокування грошових коштів, розміщених на кредитній картці «Mastercard Gold» № НОМЕР_1 після її завчасного повідомлення для запобігання незаконного заволодіння грошима третіми особами та початком 09 березня 2015 року органами МВС України за зазначеним фактом злочинних дій кримінального провадження № 12015040160000074; відшкодувати їй як неналежному платнику пеню в розмірі 0, 1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок у розмірі 6 600, 00 грн; відшкодувати їй та її дитині ОСОБА_4 незаконно зняті з «Золотої картки» № НОМЕР_2, грошові кошти у сумі 400, 00 грн; відшкодувати їй та її дитині завдану зазначеними діями адміністрації банку моральну шкоду у розмірі 15 000, 00 грн; відшкодувати завдану їй адміністрацією 
ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» за мовною (національною) ознакою моральну шкоду, яку вона оцінює у 15 000, 00 грн.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 лютого 2018 року позов задоволено частково. Визнано неналежним переказ грошових коштів, що відбувся 07 березня 2015 року з кредитної картки ОСОБА_3 «Mastercard Gold» № НОМЕР_1 на рахунки третіх осіб за допомогою Мерчанта «Альфа банку» (платіжного шлюзу) в сумі 20 600, 00 грн. Визнано неправомірними дії ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» щодо стягнення з ОСОБА_3 заборгованості та відшкодування грошових коштів у сумі 20 600, 00 грн, що розміщувалися на «Mastercard Gold» № НОМЕР_1, а також нарахованих за цей час пені та штрафних санкцій. Стягнуто з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_3 зняті з картки шляхом автоматичного списання коштів для погашення простроченої заборгованості - «Золотої картки» № НОМЕР_2 грошові кошти у сумі 400, 00 грн. У задоволенні іншої частини позову відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Банк, не погодившись із рішенням суду першої інстанції, подав на нього апеляційну скаргу, яка ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 квітня 2018 року залишена без руху. Підставою для залишення апеляційної скарги без руху став пропуск заявником строку оскарження рішення та відсутність заяви про його поновлення, у зв'язку із чим заявнику надано строк для звернення до суду апеляційної інстанції із заявою про поновлення строку протягом десяти днів з дня вручення копії цієї ухвали.
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2018 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» відмовлено у відкритті апеляційного провадження у зв'язку із невиконанням вимог ухвали апеляційного суду 
від 11 квітня 2018 року, яку заявник отримав 25 квітня 2017 року, 
у визначений у ній строк недоліки не усунув.
Банк у червні 2018 року подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якійпросив скасувати ухвалу апеляційного суду від 15 травня 2018 року та направити справу до суду апеляційної інстанції для розгляду по суті. 
На обґрунтування вимог касаційної скарги заявник посилається на порушення апеляційним судом норм процесуального права. 
Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що відповідно до частини першої статті 354 ЦК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Оскаржуване рішення суду першої інстанції проголошено 12 лютого 2018 року, тридцятий день з моменту його проголошення 14 березня 2018 року. Оскільки банк подав апеляційну скаргу до суду - 14 березня 2018 року, то така скарга подана у межах встановленого законом 30 денного строку, а отже строк на апеляційне оскарження не пропущений. 
Крім того, згідно з абзацом другим частини першої статті 354 ЦК України, якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. У даному випадку 12 лютого 2018 року проголошено лише вступну та резолютивну частини рішення, а повний текст рішення виготовлено 21 лютого 2018 року, а тому саме з цієї дати має обраховуватись строк на апеляційне оскарження, який відповідно до вимог закону сплинув 23 березня 2018 року. Таким чином, подання апеляційної скарги банком 14 березня 2018 року у будь-якому випадку не порушує встановлених законом строків на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції. 
ОСОБА_3 подала відзив на касаційну скаргу, в якому зазначила, що між датою отримання банком ухвали апеляційного суду від 11 квітня 2018 року про залишення апеляційної скарги без руху, 25 квітня 2018 року, та датою постановлення оскаржуваної ухвали про відмову у відкритті апеляційного провадження, 15 травня 2018 року, минуло 20 днів, тобто заявник мав можливість усунути недоліки апеляційної скарги до 05 травня 2018 року, але не зробив цього. Такі дії банку свідчать про зловживання своїми процесуальними правами та втрату інтересу до своєї апеляційної скарги, що вказує на порушення принципу розумності строків, дотримання якого є одним із найважливіших критеріїв справедливого судочинства. 
Ухвалою Верховного Суду від 06 липня 2018 року відкрито касаційне провадження, а ухвалою від 08 листопада 2018 року справу призначено до судового розгляду. 
Верховний Суд перевірив правильність застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права, за наслідками чого зробив висновок, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, м. Венеція, 
25-26 березня 2011 року).
Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.
Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.
Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента ( mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Домбо ОСОБА_5 проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. The Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88, § 33).
Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду.
За змістом частини першої статті 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 
У справі, що переглядається, представник ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» був присутній у судовому засіданні під час проголошення вступної та резолютивної частин рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 лютого 2018 року, а у тексті цього рішення зазначено, що його повний текст складено 21 лютого 2018 року.
Таким чином, виходячи із правил частини першої статті 354 ЦПК України, 
30-денний строк подачі апеляційної скарги на рішення суду від 12 лютого 2018 року обчислюється з дня складення його повного тексту, 21 лютого 2018 року.
Згідно із поштовим штемпелем на конверті, в якому банк направив апеляційну скаргу, датою її відправки є 14 березня 2018 року, тобто подання скарги відбулося у межах строку, встановленого процесуальним законом.
За таких обставин Верховний Суд дійшов висновку про те, що у суду апеляційної інстанції були відсутніми законні підстави для залишення апеляційної скарги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 лютого 2018 року без руху у зв'язку із закінченням строку на апеляційне оскарження, оскільки на момент подачі апеляційної скарги такий строк не сплинув, скаргу подано з дотриманням процесуальних строків.
Враховуючи те, що вимога ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 квітня 2018 року про звернення ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» із заявою про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 лютого 2018 року визнана незаконною, Верховний Суд дійшов висновку про те, що ухвала Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2018 року постановлена із порушенням норм процесуального права, що є підставою для її скасування. 
Відповідно до частини шостої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.
Ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2018 року скасувати, справу направити до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                                 В. А. Стрільчук

Судді                                                                                                              В. О. Кузнєцов

                                                                                                                        С. О. Погрібний

                                                                                                                        О. В. Ступак
 
                                                                                                                        Г. І. Усик