ПОСТАНОВА

Іменем України

11 грудня 2018 року
м. Київ
Справа № 800/224/17
Провадження № 11-714заі18
ВеликаПалата Верховного Суду у складі:
головуючого судді Князєва В. С.,
судді-доповідача Саприкіної І. В.,
суддів Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Гудими Д. А., Данішевської В. І., Золотнікова О. С., Кібенко О. Р., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Рогач Л. І., Ситнік О. М., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.,
за участю:
секретаря судового засідання - Сергійчук Л. Ю.,
представника Вищої кваліфікаційної комісії суддів України - Петренко Ю. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (колегія у складі головуючого судді Стрелець Т. Г., суддів Бевзенка В. М., Білоуса О. В., Шарапи В. М., Смоковича М. І.) від 08 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_5 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправним та скасування рішення, 
УСТАНОВИЛА:
У травні 2017 року ОСОБА_5 звернувся до Вищого адміністративного суду України з позовом до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - ВККС, Комісія), у якому з урахуванням доповнення позовних вимог просив: визнати протиправним та скасувати рішення ВККС від 24 квітня 2017 року № 64/вс-17 про непідтвердження ОСОБА_5 здатності здійснювати правосуддя у Касаційному цивільному суді у складі Верховного Суду та зобов'язати відповідача розглянути питання про підтвердження здатності здійснювати правосуддя у Касаційному цивільному суді у складі Верховного Суду.
Вищий адміністративний суд України ухвалою від 21 червня 2017 року відкрив провадження в цій справі.
15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон № 2147-VIII), яким Кодекс адміністративного судочинства України (далі - КАС України) викладено в новій редакції. 
На підставі підп. 5 п. 1 розд. VII «Перехідні положення» КАС України (у редакції Закону № 2147-VIII) позовні заяви та апеляційні скарги на судові рішення в адміністративних справах, які подані до Вищого адміністративного суду України як суду першої або апеляційної інстанції та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. 
Ураховуючи наведене, позовну заяву ОСОБА_5 було передано до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.
Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду рішенням від 08 травня 2018 року відмовив ОСОБА_5 у задоволенні позову.
Відмовляючи у задоволенні позову, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду дійшов висновку, що рішення ВККС від 24 квітня 2017 року 
№ 64/вс-17 про не підтвердження ОСОБА_5 здатності здійснювати правосуддя у Касаційному цивільному суді у складі Верховного Суду обґрунтоване, прийняте у межах повноважень та у спосіб, передбачених Конституцією та законами України. Крім того, за своєю правовою природою повноваження Комісії щодо прийняття таких рішень є дискреційними та виключною компетенцією її як уповноваженого органу, що діє на постійній основі в системі судоустрою України. При цьому оцінювання кандидатів за визначеними законом критеріями відбувається відповідно до внутрішнього переконання членів Комісії.
Не погодившись із таким судовим рішенням з підстави порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги.
На обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначив, що Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду як суд першої інстанції не дослідив усі докази та неповно встановив обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
ВеликаПалата Верховного Суду ухвалою від 19 вересня 2018 року відкрила апеляційне провадження у цій справі, а ухвалою від 05 жовтня 2018 року призначила справу до розгляду в судовому засіданні в режимі відеоконференції на 11 грудня 2018 року та доручила Харківському апеляційному господарському суду (який обрав сам позивач) за адресою: 61058, м. Харків, просп. Незалежності, 13 забезпечити проведення судового засідання, у якому братиме участь ОСОБА_5 - у режимі відеоконференції.
11 жовтня 2018 року до Великої Палати Верховного Суду від ВККС надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому Комісія підтримує правову позицію суду першої інстанції та зазначає, що приймаючи рішення про визнання ОСОБА_5 таким, що не підтвердив здатність здійснювати правосуддя в Касаційному цивільному суді у складі Верховного Суду, вона діяла на підставі, в межах повноважень і у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
11 грудня 2018 року до Великої Палати Верховного Суду надійшло клопотання ОСОБА_5 від 10 грудня 2018 року про відкладення розгляду справи у зв'язку з тим, що судове засідання, призначене на 11 грудня 2018 року о 14 год. 30 хв. у режимі відеоконференції, не має відбутися з юридичних підстав, оскільки Харківський апеляційний господарський суд є неповноважним судом.
Однак, Велика Палата Верховного Суду вважає, що факт припинення Харківським апеляційним господарським судом своєї роботи і процесуальної діяльності ніяким чином не може бути перешкодою для розгляду справи у режимі відеоконференції зі Східним апеляційним господарським судом (61058, м. Харків, просп. Незалежності, 13), який створений на виконання Указу Президента України від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних господарських судів та утворення апеляційних господарських судів в апеляційних округах», згідно з яким Харківський апеляційний господарський суд був ліквідований, а Східний апеляційний господарський суд має технічну можливість забезпечити проведення судового засідання в режимі відеоконференції в тому самому приміщенні.
Цього ж дня, 11 грудня 2018 року о 10 год. 30 хв. ОСОБА_5 телефонограмою був повідомлений, що судове засідання у справі № 800/224/17 (провадження 
№ 11-714заі18) за його апеляційною скаргою на рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 08 травня 2018 року відбудеться в призначений час у режимі відеоконференції зі Східним апеляційним господарським судом, у зв'язку з чим повідомлено позивача про необхідність з'явитися до вказаного суду.
Однак, позивач проігнорував зазначене повідомлення і заявив про своє небажання з'явитися в судове засідання.
Ураховуючи зазначене, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що клопотання ОСОБА_5 від 10 грудня 2018 року про відкладення розгляду справи спрямоване на затягування її розгляду, зазначені ним причини є неповажними, а тому таке клопотання задоволенню не підлягає. 
Таким чином, оскільки в судове засідання в режимі відеоконференції зі Східним апеляційним господарським судом ОСОБА_5 не з'явився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду його апеляційної скарги, Велика Палата Верховного Суду знаходить можливим розглянути дану справу за його відсутності. 
Приймаючи таке рішення, Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що згідно з п. 31 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Екбатані проти Швеціїї» від 26 травня 1988 року якщо розгляд справи у суді першої інстанції був публічним, відсутність «публічності» при розгляді справи у другій та третій інстанціях може бути виправданим особливостями процедури по даній справі. Якщо апеляційна скарга стосується виключно питання права, залишаючи осторонь фактичні обставини справи, то вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) можуть бути дотримані і тоді, коли заявнику не була надана можливість бути заслуханим у апеляційному чи касаційному суді особисто.
Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права, а тому Велика Палата Верховного Суду вважає, що розгляд апеляційної скарги ОСОБА_5 за його відсутності ніяким чином не порушує його особистих прав.
Представник ВККС - Петренко Ю. В. у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечила з мотивів, викладених у відзиві та наведених під час судового засідання.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та надані на противагу їм аргументи ВККС, перевіривши матеріали справи, Велика Палата Верховного Суду знаходить, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» установлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов'язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами».
Як убачається з матеріалів справи, рішенням ВККС від 07 листопада 2016 року № 145/зп-16 оголошено конкурс на зайняття 120 вакантних посад суддів касаційних судів у складі Верховного Суду.
06 грудня 2016 року ОСОБА_5 звернувся до ВККС із заявою про проведення стосовно нього кваліфікаційного оцінювання для участі у конкурсі на посаду судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду за спеціальною процедурою призначення.
Рішенням Комісії від 11 січня 2017 року № 2/зп-17 призначено кваліфікаційне оцінювання 653 кандидатів, допущених до участі у конкурсі на зайняття 120 вакантних посад суддів касаційних судів у складі Верховного Суду, зокрема і ОСОБА_5 
Позивач проходив кваліфікаційне оцінювання як науковець відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 38 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII).
У межах проведення конкурсу за результатами першого етапу кваліфікаційного оцінювання - складення іспиту ОСОБА_5 був допущений до другого - дослідження досьє та проведення співбесіди.
14 квітня 2017 року Громадська рада доброчесності (далі - ГРД) затвердила висновок про невідповідність ОСОБА_5 критеріям доброчесності та професійної етики. 
У подальшому, за підсумками розгляду питання про підтвердження здатності кандидата на посаду судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду ОСОБА_5, ураховуючи той факт, що за результатами оцінювання критерію «Доброчесності» позивач набрав «0» балів, ВККС у складі колегії: головуючого - Бутенка В. І., членів комісії: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 прийняла рішення від 24 квітня 2017 року № 64/вс-17, яким визнала ОСОБА_5 таким, що не підтвердив здатність здійснювати правосуддя у Касаційному цивільному суді в складі Верховного Суду.
Оспорюючи таке рішення, ОСОБА_5 звернувся до суду з адміністративним позовом за захистом порушених, на його думку, прав та інтересів.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Пунктом 4 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII передбачено утворення Верховного Суду, судді якого призначаються за результатами конкурсу, проведеного відповідно до цього Закону.
Конкурс на зайняття вакантної посади судді Верховного Суду проводився ВККС на підставі ст. 79 Закону № 1402-VIII.
Порядок призначення на посаду судді Верховного Суду за спеціальною процедурою визначено ст. 81 зазначеного Закону.
Критеріями кваліфікаційного оцінювання за ч. 2 ст. 83 Закону № 1402-VIII є: 1) компетентність (професійна, особиста, соціальна тощо); 2) професійна етика; 3) доброчесність.
Відповідно до ч. 5 ст. 83 Закону № 1402-VIII порядок та методологія кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення затверджуються Вищою кваліфікаційною комісією суддів України.
Кваліфікаційне оцінювання включає такі етапи: 1) складення іспиту; 2) дослідження досьє та проведення співбесіди (ч. 1 ст. 85 Закону № 1402-VIII).
На підставі ч. 1 ст. 87 Закону № 1402-VIII з метою сприяння ВККС у встановленні відповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності для цілей кваліфікаційного оцінювання утворюється ГРД.
За ч. 6 ст. 87 Закону № 1402-VIII ГРД: 1) збирає, перевіряє та аналізує інформацію щодо судді (кандидата на посаду судді); 2) надає Комісії інформацію щодо судді (кандидата на посаду судді); 3) надає, за наявності відповідних підстав, Комісії висновок про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності, який додається до досьє кандидата на посаду судді або до суддівського досьє; (…).
За приписами ч. 1, 2 ст. 88 Закону № 1402-VIII ВККС ухвалює мотивоване рішення про підтвердження або непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді. Суддя (кандидат на посаду судді), який не згодний із рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України щодо його кваліфікаційного оцінювання, може оскаржити це рішення в порядку, передбаченому КАС України.
Частиною 3 ст. 88 Закону № 1402-VII передбачено, що рішення Комісії, ухвалене за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав: 1) склад членів ВККС, який провів кваліфікаційне оцінювання, не мав повноважень його проводити; 2) рішення не підписано будь-ким із складу членів ВККС, який провів кваліфікаційне оцінювання; 3) суддя (кандидат на посаду судді) не був належним чином повідомлений про проведення кваліфікаційного оцінювання - якщо було ухвалено рішення про непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді з підстав неявки для проходження кваліфікаційного оцінювання; 4) рішення не містить посилання на визначені законом підстави його ухвалення або мотивів, з яких Комісія дійшла відповідних висновків.
Рішення ВККС від 24 квітня 2017 року № 64/вс-17 відповідає вказаним вимогам Закону і не може бути скасоване із перелічених підстав.
Обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу, ОСОБА_5 зазначає про відсутність у такому рішенні достатніх мотивів, з яких Комісія дійшла відповідних висновків.
ВеликаПалата Верховного Суду не приймає таку позицію позивача, з огляду на таке. 
Як установлено судом, позивач не підтвердив здатності здійснювати правосуддя у Касаційному цивільному суді у складі Верховного Суду за критерієм «доброчесність».
Підставою для прийняття такого висновку є встановлені Комісією під час дослідження досьє та проведення співбесіди обставини, а саме: 1) у поданій декларації родинних зв'язків кандидата на посаду судді за 2010-2015 роки ОСОБА_5 не вказав, що рідний брат його дружини у 2012-2014 роках працював в Апеляційному судді Харківської області, а у період з 2014 по 2016 рік - у Харківському міському управлінні ГУМВС у Харківській області; 2) у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування ОСОБА_5 не задекларував наявність у його дружини на праві власності 1/3 частини квартири у м. Харкові, загальною площею 77,3 м^2 та виплати у 2015 році роялті в сумі 4 тис.192 грн.
Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду вірно зазначено, що аналіз повноти декларування кандидатом на посаду судді родинних зв'язків за період з 2010 по 2015 роки та декларування речових прав на майно за 2015 рік запроваджений виключно для оцінки доброчесності в межах встановленої законом спеціальної процедури призначення на посаду судді Верховного Суду особи, яка підтвердила здатність здійснювати правосуддя у цьому суді за результатами кваліфікаційного оцінювання. Саме в цій процедурі вперше, в межах судової реформи, запроваджено відповідну перевірку у встановленому порядку компетентним органом.
За приписами п. 1 ч. 5 ст. 85 Закону № 1402-VIII досьє кандидата на посаду судді має містити, зокрема, документи, подані кандидатом на посаду судді відповідно до ч. 4 ст. 81 цього Закону, відповідно до якої для участі у конкурсі на посаду судді Верховного Суду за спеціальною процедурою кандидат на посаду судді подає до ВККС: 1) письмову заяву про проведення кваліфікаційного оцінювання; 2) документи, визначені п. 2-13 ч. 1 ст. 71 цього Закону; 3) документи, які підтверджують дотримання однієї з вимог, визначених ч. 1 чи 2 ст. 33, ч. 1 ст. 38 цього Закону відповідно.
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 71 Закону № 1402-VIII для участі у доборі кандидат на посаду судді подає, в тому числі, декларацію родинних зв'язків кандидата на посаду судді.
Отже, з аналізу наведених норм убачається, що всі кандидати на посаду судді Верховного Суду, у тому числі й науковці, зобов'язані подавати до Комісії декларацію родинних зв'язків у відповідності до вимог ст. 61 Закону № 1402-VIII. 
Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_5 подав декларацію родинних зв'язків, у якій не вказав наявності осіб, з якими у нього є родинні зв'язки, та які протягом останніх п'яти років займали відповідні посади. Зокрема, рідний брат дружини ОСОБА_9 у 2012-2014 роках працював у апеляційному судді Харківської області, а в період з 2014 року по 2016 рік - у Харківському міському управлінні ГУМВС у Харківській області.
Таким чином, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду правомірно встановив, що невнесення зазначених вище відомостей до декларації родинних зв'язків за 2015 рік свідчить про обґрунтованість висновків Комісії щодо порушення ОСОБА_5 вимог доброчесності.
Крім того, Комісією було встановлено, що у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, ОСОБА_5 не задекларовано наявність у його дружини на праві власності 1/3 квартири у м. Харкові, загальною площею 77,3 м^2 та виплати йому у 2015 році роялті в сумі 4 тис. 192 грн.
Відтак доводи ОСОБА_5 про відсутність мотивів, з яких Комісія дійшла висновку про невідповідність скаржника критеріям доброчесності та професійної етики, є необґрунтованими.
Відповідно до п. 1, 2 глави 6 розд. ІІ «Методологія кваліфікаційного оцінювання» Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання встановлення та засоби їх встановлення, затвердженого рішенням ВККС від 03 листопада 2016 року № 143/зп-16 (далі - Положення), установлення відповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям кваліфікаційного оцінювання здійснюється членами Комісії за їх внутрішнім переконанням відповідно до результатів кваліфікаційного оцінювання; показники відповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям кваліфікаційного оцінювання досліджуються окремо один від одного та в сукупності.
У межах процедури кваліфікаційного оцінювання кандидатів на посаду судді, з огляду на мету і завдання його проведення, обов'язком Комісії є з'ясувати і оцінити усі аспекти життя і діяльності такого кандидата, не лише професійного, а й морально-етичного характеру. Крім того, Комісія повинна визначити чи узгоджується поведінка судді (кандидата на посаду судді) основоположним принципам її регламентації, високі стандарти якої визначено у Бангалорських принципах поведінки суддів від 19 травня 2006 року (схвалені резолюцією Економічної і соціальної ради ООН від 27 липня 2006 року № 2006/23) та у Кодексі суддівської етики від 22 лютого 2013 року.
Отже, у такому випадку встановлена легітимна мета дій Комісії щодо з'ясування відповідності судді критеріям кваліфікаційного оцінювання, здійснюється членами ВККС за їх внутрішнім переконанням відповідно до результатів кваліфікаційного оцінювання. Крім того, вмотивованість кожного критерію та його елементів з урахуванням внутрішнього переконання кожного члена Комісії і ВККС у цілому Закон не передбачає, оскільки це є способом прийняття рішення, тобто способом реалізації владних управлінських функцій.
ВеликаПалата Верховного Суду вважає безпідставними й аргументи ОСОБА_5, що ухвалення оскаржуваного рішення не входить до дискреційних повноважень ВККС з огляду на таке.
Згідно з Рекомендацією Комітету міністрів Ради Європи № R(80)2 державам-членам стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обрати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за певних обставин.
Дискреційні повноваження в більш вузькому розумінні - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).
Така правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/328/17 та від 12 червня 2018 року у справі № 800/248/17.
Таким чином, Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, що повноваження Комісії стосовно кваліфікаційного оцінювання кандидата на посаду судді є дискреційними та належать до виключної компетенції ВККС, як уповноваженого органу, який на постійній основі діє в системі правосуддя України.
ВеликаПалата Верховного Суду також вважає необґрунтованими твердження ОСОБА_5 про ухвалення оскаржуваного рішення неповноважним складом Комісії з огляду на таке.
Відповідно до ч. 3 ст. 94 Закону № 1402-VIII організаційними формами діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України є засідання у складі колегій, палат або у пленарному складі Комісії - залежно від питань, визначених цим Законом та Регламентом Комісії.
Колегія ВККС формується не менше ніж з трьох членів Комісії (ч. 4 ст. 94 Закону).
Згідно з ч. 4 ст. 101 Закону № 1402-VIII палати та колегії ВККС ухвалюють свої рішення від імені Комісії, зазначаючи склад палати чи колегії, який розглядав конкретну справу.
Пунктом 3 розд. І «Загальні положення» Положення передбачено, що показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення передбачено, що кваліфікаційне оцінювання проводиться ВККС у складі, передбаченому рішенням Комісії.
Отже, утворення колегій Комісії для проведення другого етапу кваліфікаційного оцінювання в рамках конкурсу на посаду судді Верховного Суду ґрунтується на визначених Законом і нормативними документами повноваженнях ВККС проводити кваліфікаційне оцінювання у складі, визначеному у її рішенні.
Для проведення другого етапу кваліфікаційного оцінювання «Дослідження досьє та проведення співбесіди» кандидатів на зайняття вакантних посад судів касаційних судів у складі Верховного Суду рішенням Комісії від 05 квітня 2017 року № 29/зп-17 визначено склади колегій Комісії, у тому числі склад колегії у межах конкурсу на зайняття вакантних посад суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду: ОСОБА_10, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8
У зв'язку з відсутністю порушень норм Закону № 1402-VIII та Положення 
№ 141/зп-16 під час визначення складу колегії ВККС, твердження ОСОБА_5 про незаконний склад колегії Комісії є необґрунтованими і не можуть слугувати підставою для скасування оскаржуваного рішення ВККС.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що рішення ВККС від 24 квітня 2017 року № 64/вс-17 про непідтвердження ОСОБА_5 здатності здійснювати правосуддя у Касаційному цивільному суді у складі Верховного Суду прийняте у спосіб, на підставі і у межах, передбачених Конституцією та законами України.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду не погоджується і з доводами скаржника, що цю справу було розглянуто незаконним складом суду, оскільки в ухваленні оскаржуваного судового рішення брали судді, яким був заявлений відвід.
Зазначені доводи є неприйнятними, оскільки з матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції розглянув заяву ОСОБА_5 про відвід суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 та ОСОБА_14 з дотриманням вимог ст. 36, 40 КАС України, та ухвалою від 10 квітня 2018 року відмовив у її задоволенні у зв'язку з відсутністю обставин, які викликають сумнів у неупередженості чи об'єктивності цих суддів при розгляді даної справи. Така ухвала суду першої інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
За таких обставин, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення прийнято з дотриманням правил визначення складу суду для розгляду цієї справи, а тому таке рішення не може бути скасовано на підставі п. 1, 2 ч. 3 ст. 317 КАС України.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, ч. 1 ст. 316 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи викладене та керуючись ст. 242, 266, 310, 315, 316, 322 КАС України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 08 травня 2018 року залишити без задоволення.
Рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 08 травня 2018 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий суддя                                                                                  В. С. Князєв
Суддя-доповідач І. В. Саприкіна
Судді:                                               
Н. О. Антонюк Л. М. Лобойко
С. В. Бакуліна Н. П. Лященко
В. В. Британчук О. Б. Прокопенко
Д. А. Гудима    Л. І. Рогач
В. І. Данішевська   О. М. Ситнік
О. С. Золотніков   В. Ю. Уркевич
О. Р. Кібенко О. Г. Яновська