Постанова                 
Іменем України
06 лютого 2019 року 
м. Київ
справа № 263/9917/15-ц
провадження № 61-6733св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Висоцької В. С.,
суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_2,
відповідач - ОСОБА_3,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 25 травня 2016 року в складі судді Скрипниченко Т. І. та рішення Апеляційного суду Донецької області                   від 27 липня 2016 року в складі колегії суддів: Зайцевої С. А.,           Принцевської В. П., Папоян К. А.,
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсними заяв та визнання права власності на предмет іпотеки.
Позовна заява мотивована тим, що між сторонами укладено договір іпотеки від 15 грудня 2008 року із змінами від 11 березня 2009 року та 02 квітня 2010 року про забезпечення виконання зобов'язань за договором позики шляхом передання в іпотеку квартири відповідача АДРЕСА_1 із строком повернення позики до 02 жовтня 2010 року, за умовами якого у зв'язку з невиконанням договору іпотеки у рахунок погашення боргу право власності на квартиру переходить від відповідача до позивача.
Відповідач свої зобов'язання щодо повернення суми боргу не виконала, тому утворилася заборгованість у розмірі 460 000 грн, проценти за період з 02 квітня 2010 року до 02 вересня 2015 року - 2 990 000 грн, інфляційні втрати - 397 440 грн, 3 % річних - 69 000 грн, пеня - 4 128 500 грн, а всього                   8 046 940 грн. В подальшому відповідач частково сплатила борг, тому сума боргу складає 7 800 000 грн. Договір іпотеки та зміни до нього були зареєстровані в Державному реєстрі іпотек, але 19 травня 2012 року нотаріусом було здійснено записи про вилучення записів про передання квартири в іпотеку на підставі заяви позивача про проведення з боку відповідача повного розрахунку, заяви позивача про вилучення обтяжень об'єкта нерухомого майна та повідомлення позивача про виключення запису з Державного реєстру. 
ОСОБА_2 вказував, що зобов'язання за договором іпотеки не припинені, оскільки відповідач фактично не погасив борг, а зазначені заяви та повідомлення, на підставі яких нотаріусом розірвано договір іпотеки, були складені ним без його волевиявлення внаслідок погрози та під примусом. З цього приводу він звертався до правоохоронних органів, якими порушено кримінальне провадження за фактом викрадення позивача та проводиться досудове розслідування.
На підставі викладеного ОСОБА_2просив: в рахунок погашення боргу в розмірі 460 000 грн за договором іпотеки від 15 грудня 2008 року та додаткового договору від 02 квітня 2010 року визнати за ним право власності на предмет іпотеки - квартиру № АДРЕСА_1; визнати недійсною заяву              ОСОБА_2 від 19 травня 2012 року про проведення         ОСОБА_3 повного розрахунку з ним за договором іпотеки                  від 15 грудня 2008 року; визнати недійсною заяву ОСОБА_2                 від 19 травня 2012 року про вилучення обтяження об'єкта нерухомого майна; визнати недійсною заяву ОСОБА_2 від 19 травня 2012 року про виключення запису з Державного реєстру іпотек.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області          від 25 травня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не доведено факту написання заяв про визнання боргу, вилучення обтяження об'єкта нерухомого майна та виключення запису з Державного реєстру іпотек під впливом примусу (насильства). Оскільки вказаними вище заявами підтверджено виконання відповідачем боргових зобов'язань, то відсутні підстави для визнання за позивачем права власності на спірну квартиру. Також позивачем пропущено строк позовної давності.
Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції
Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 27 липня 2016 року рішення суду першої інстанції змінено. Виключено з мотивувальної частини рішення місцевого суду посилання на пропуск позивачем строку позовної давності як на підставу для відмови у задоволенні позовних вимог.                      В задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що зверненням до нотаріуса позивача із заявою про повний розрахунок ОСОБА_3 згідно з договором іпотеки від 15 грудня 2008 року, яким було забезпечено виконання останньою зобов'язання, що виникло у неї за договором позики                          від 02 квітня 2010 року, і підтвердженням відсутності у нього будь-яких матеріальних претензій, які стосувалися б розрахунків за вищевказаним договором іпотеки, а також зверненням із заявою про вилучення обтяження на передану в іпотеку квартиру та повідомленням про виключення запису з Державного реєстру іпотек, ОСОБА_2 письмово підтверджено виконання відповідачем зобов'язань за договором позики. Оскільки позичальник належним чином виконала свої боргові зобов'язанні, тому немає підстав для визнання за позивачем права власності на предмет іпотеки. Позивачем не доведено, що написані у нотаріуса заяви не відповідали його волі та він не бажав настання відповідних правових наслідків. Оскільки позов є необґрунтованим та не доведений позивачем належними доказами, тому відсутні підстави для застосування строку позовної давності.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі, поданій у серпні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення місцевого й апеляційного судів та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 25 травня 2016 року та рішення Апеляційного суду Донецької області від 27 липня     2016 року в указаній справі та витребувано матеріали  цивільної справи.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 лютого 2017 року справу призначено до судового розгляду.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
07 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 25 квітня 2018 року розгляд касаційної скарги ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 25 травня 2016 року та рішення Апеляційного суду Донецької області від 27 липня 2016 року зупинено до вирішення апеляційним судом вказаної заяви.
Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 19 липня 2018 року заяву ОСОБА_2 про перегляд рішення Апеляційного суду Донецької області від 27 липня 2016 року за нововиявленими обставинами у цій справі залишено без задоволення.
01 серпня 2008 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 06 лютого 2019 року розгляд касаційної скарги ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду                           м. Маріуполя Донецької області від 25 травня 2016 року та рішення Апеляційного суду Донецької області від 27 липня 2016 року поновлено на підставі статті 254 ЦПК України.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що суди вийшли за межі заявлених вимог та відмовили у задоволенні вимог, які позивачем не заявлялися. Судом апеляційної інстанції без достатньої правової підстави відмовлено у задоволенні клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи з метою встановлення питання, чи написані спірні розписки саме позивачем. Відповідачем не подано доказів щодо повного розрахунку з позивачем за договором позики. Також суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про призначення судової економічної експертизи з метою визначення розміру боргу. Позивач написав розписки у нотаріуса під примусом, тому такі докази не можуть вважатися доказом повернення суми боргу. 
Доводи інших учасників справи
Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що 15 грудня 2008 року між ОСОБА_3 (іпотекодавець) та ОСОБА_2 (іпотекодержатель) був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Рябоконь Ю. С. за реєстровим № 8215 (далі - договір іпотеки).
Як зазначено в пункті 1.1. договору іпотеки, цим договором забезпечується виконання зобов'язання, що виникло у іпотекодавця на підставі договору позики грошей від 15 грудня 2008 року, укладеного між іпотекодавцем і іпотекодержатем у простій письмовій формі, (далі - основний договір) та додатковими договорами до нього, які можуть бути укладені в майбутньому.
Відповідно до пункту 1.2 договору іпотеки зміст основного зобов'язання за договором позики грошей, що забезпечено іпотекою: позикодавець (за цим договором - іпотекодержатель) на умовах позики згідно зі статтями 1046 - 1053 ЦК України передав у борг позичальнику (за цим договором іпотекодавець) грошові кошти в розмірі 204000 грн зі строком повернення боргу до 15 червня включно 2009 року, і визначені умови повернення позики.
Згідно з умовами пункту 1.3. цього договору позики в забезпечення виконання зобов'язань за основним договором іпотекодавець передає в іпотеку квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.
Відповідно до пункту 2.1. договору іпотеки сторони оцінюють предмет іпотеки в сумі 204000 грн. Оцінка предмета іпотеки проведена за згодою сторін з урахуванням ринкових цін та обсягу можливих витрат, пов'язаних з його реалізацією.
Відповідно до пункту 4.1. договору іпотеки сторони домовилися, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання (договору позики) іпотекодержатель задовольняє свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
Звернення стягнення на предмет іпотеки буде здійснюватися на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя (пункт 5 договору) - на розсуд іпотекодержателя. 
Згідно з пунктом 6.1 договору іпотеки при виконанні усіх умов договору позики (основного зобов'язання), забезпеченого предметом іпотеки, іпотекодержатель, на вимогу іпотекодавця, зобов'язується протягом двох діб здійснити дії для зняття заборони на відчуження предмету іпотеки.
У зв'язку з укладенням договору іпотеки, 15 грудня 2008 року приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Рябоконь Ю. С. накладено заборону відчуження зазначеної в договорі квартири АДРЕСА_2 яка належить ОСОБА_3 до припинення чи розірвання договору іпотеки, реєстровий номер.
11 березня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений додатковий договір до договору іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Рябоконь Ю. С. за реєстром № 8215, реєстровий номер 1492, відповідно до якого внесені в пункти 1.1., 1.2., 2.1. та в розділ 5 в цілому договору іпотеки зміни та доповнення, та пункти викладені в новій редакції, яка передбачає зміну суми основного боргу на суму 210000 грн з виплатою відсотків за ставкою в розмірі 6 % щомісяця та зміну умов погашення боргу. Додатковим договором встановлено оцінку предмету іпотеки в сумі                         285 600 грн. Також сторони домовилися, що звернення стягнення на предмет іпотеки буде здійснено шляхом позасудового врегулювання на підставі застереження, внесеного в договір, про задоволення вимог іпотекодержателя. В разі невиконання умов цього договору іпотекодавцем, застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, яке вважається та має силу договору про задоволення вимог іпотекодержателя, визначає позасудові способи звернення стягнення на предмет іпотеки для задоволення вимог іпотекодержателя згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку. 
02 квітня 2010 року між ОСОБА_3 (іпотекодавець) та                  ОСОБА_2 (іпотекодержатель) був укладений додатковий договір до договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Рябоконь Ю. С. за реєстром № 8215, реєстровий номер 1182, відповідно до якого внесені в пункти 1.1., 1.2. ,2.1. в цілому договору іпотеки зміни та доповнення, та зазначені пункти викладені в новій редакції, зокрема: «1.2. Зміст основного зобов'язання за договором позики грошей та додаткового договору до нього, що забезпечено іпотекою: позикодавець (за цим договором - іпотекодержатель) на умовах позики згідно зі статтями 1046 - 1053 ЦК України передав у борг позичальнику (за цим договором іпотекодавець) грошові кошти в розмірі 460000 грн з виплатою відсотків за ставкою в розмірі 8,4 % щомісяця, в разі сплати відсотків в строки, зазначені в договорі позики та додатковому договорі до нього, зі строком повернення боргу до 02 жовтня 2010 року.». 
Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 02 квітня 2010 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 було укладено договір позики б/н, відповідно до умов якого остання отримала позику в сумі 460000 грн зі строком повернення до 02 жовтня 2010 року. Відповідно до пункту 2  договору позика надається під заставу майна: квартири АДРЕСА_2. Документи на заставлене майно будуть знаходитися у заставодержателя до повного погашення боргу позичальником. 
19 травня 2012 року ОСОБА_2 подав приватному нотаріусу Маріупольського міського нотаріального округу ОСОБА_9. заяву, реєстровий номер 488, в якій зазначив, що ОСОБА_3 здійснила повний розрахунок з ним згідно з договором іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Рябоконь Ю. С. 15 грудня 2008 року за реєстром № 8215. В заяві вказав, що будь-яких претензій, які б стосувалися розрахунків за вищевказаним договором іпотеки він до ОСОБА_3 не має. 
Одночасно позивач звернувся із заявою про вилучення обтяження об'єкта нерухомого майна, а саме спірної квартири, та з повідомленням про виключення запису з Державного реєстру іпотек на підставі заяви про повний розрахунок.
На підставі поданої ОСОБА_2 заяви про повний розрахунок із ним відповідачем ОСОБА_3, приватний нотаріус ОСОБА_9. за реєстром № 491 зняла заборону відчуження з квартири АДРЕСА_2 та вилучила з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запис про обтяження об'єкта цього нерухомого майна.
Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_2 вказував, що ОСОБА_3 не виконала перед ним своє зобов'язання за договором позики, який забезпечений договором іпотеки, в повному обсязі. Позивач зазначив, що вказані заяви останній написав під примусом, що його особистої волі на написання вказаних заяв не було, при цьому під час відвідування нотаріуса у ОСОБА_2 не було в наявності паспорта.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 є                            інвалідом 2 групи, що підтверджується посвідченням.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п'ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Спір між сторонами виник з приводу визнання недійсним заяв до нотаріуса та визнання права власності на предмет іпотеки.
Статтею 231 ЦК України визначено, що правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов'язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.
У пункті 21 постанови Пленуму Верхового Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна.  Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі. 
Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.
Частиною першою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо визнання заяв та повідомлення позивача від 19 травня 2012 року недійсними, суд першої інстанції, з висновками якого частково погодився й апеляційний суд, виходив з того, що позивач не надав докази щодо застосування фізичного впливу відносно нього з боку відповідача з метою примусу складання таких заяв, та не зазначив, ким саме такий вплив застосовано під час складання заяв.
Судом першої інстанції досліджено матеріали кримінального провадження № 12014050770005133 за фактом викрадення ОСОБА_2 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 146 КК України. Встановлено, що 28 травня 2012 року постановою відмовлено у порушенні кримінальної справи на підставі пункту 2 статті 6 КПК України. 20 листопада 2014 року постановою Жовтневого районного суду м. Маріуполя зазначена постанова скасована та матеріали справи направлені до Жовтневого районного відділу Маріупольського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області. В ході досудового розслідування допитані свідки ОСОБА_6, ОСОБА_9., ОСОБА_7, ОСОБА_8
Відповідно до судово-медичного дослідження ОСОБА_2 від                      21 травня 2012 року виявлені тілесні ушкодження, які відносяться до легких, синці обох плечей, садно лівої гомілки, які могли бути заподіяні дією тупих предметів можливо в строк, на який посилається оглянутий.
Судом першої інстанції встановлено, що матеріали кримінального провадження містять вказівки прокурора та план слідчих дій. Рапорт від                30 липня 2015 року містить інформацію, що встановити свідків не вдалося можливим. Інформації про підозрювану особу не містить, остаточне рішення не прийнято.
Отже, згідно з вказаним кримінальним провадженням на час розгляду даної цивільної справи не встановлено осіб, які вчинили викрадення ОСОБА_2 та не міститься відомостей щодо вчинення насилля на ОСОБА_2 під час складання оскаржуваних заяв.
Кримінальне провадження № 12014050770005133 розпочато                                     26 грудня 2014 року, на час розгляду справи судом першої інстанції, остаточне процесуальне рішення не прийнято. Згідно з витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості внесено 26 грудня 2014 року за заявою ОСОБА_2, фабула злочину зазначена як викрадення особи невідомими особами.
Заперечуючи проти доводів позовної заяви, представник відповідача ОСОБА_3 вказував, що відповідач здійснила з позивачем повний розрахунок за договором позики, виконання якого забезпечувалось Договором іпотеки від 15 грудня 2015 року. Крім того, вказував, що оскільки ОСОБА_2 надав письмову заяву до нотаріуса про відсутність претензій до відповідача, після чого минув значний час, протягом якого ОСОБА_2 жодних претензій до ОСОБА_3 не пред'являв, необхідність у зберіганні розписок на підтвердження факту повернення боргу ОСОБА_2 була відсутня.
В матеріалах справи наявні копії заяв ОСОБА_2від 14 січня,                    17 лютого, 17 квітня та 13 травня 2009 року, засвідчених приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Рябоконь Ю. С., якими підтверджено факт отримання                ОСОБА_2 грошових коштів на загальну суму 47400 грн, що є відсотками за договором позики від 15 грудня 2008 року № 8215.
Частиною другою статті 59 ЦПК України, в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Таким чином, суди обох інстанцій не виконали вказану вимогу норми процесуального права та не надали належної оцінки тому, що розписки, що підтверджують факт повного розрахунку за основним договором позики в матеріалах справи відсутні.
Крім того, апеляційний суд, мотивуючи своє рішення вказував на наявність  рішення Апеляційного суду Донецької області від 08 червня 2016 року, яке набрало законної сили, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики - застави від 02 квітня 2010 року та про визнання права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2, відмовлено. 
Разом з тим апеляційний суд не звернув уваги, що підставою для відмови в задоволенні вказаних позовних вимог стало наявність оскаржуваних в цій цивільній справі заяв ОСОБА_2 до нотаріуса про відсутність заборгованості за договором позики, чинність яких є предметом позовних вимог у цій справі. Отже, посилання на вказане рішення у іншій цивільній справі не є обґрунтованим.
Крім того, перевіряючи обставини справи, апеляційний суд не з'ясував стан розгляду кримінального провадження № 12014050770005133 на час здійснення апеляційного провадження за фактом викрадення     ОСОБА_2 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 146 КК України, а лише вказав на вчинення вказаних дій судом першої інстанції. При цьому, апеляційний суд зазначив, що на час розгляду справи судом першої інстанції, остаточне процесуальне рішення в кримінальному провадженні не прийнято.
При цьому суди обох інстанцій не надали належної оцінки поясненням позивача про те, що документація на спірну квартиру (предмет іпотеки) знаходиться у нього.
З матеріалів справи також вбачається, що обґрунтовуючи доводи заяви про перегляд рішення Апеляційного суду Донецької області від 27 липня 2016 року за нововиявленими обставинами у цій справі, ОСОБА_2 посилався на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя                        від 24 травня 2017 року у справі № 263/3063/17, яке набрало законної сили 04 липня 2017 року. Вказаним судовим рішенням позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення 2520570 грн боргу задоволено. Підставою позовних вимог у справі № 263/3063/17 є договір іпотеки                   від 15 грудня 2008 року із змінами та доповненнями.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частин третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.
Оскільки судами попередніх інстанцій порушено норми матеріального та процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, не досліджено зібрані у справі докази, а суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, тому відсутні правові підстави для ухвалення нового рішення або зміни судових рішень.
Отже, рішення суду першої інстанції та рішення апеляційного суду підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до вимог статті 411 ЦПК України.
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд           у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.
Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 25 травня 2016 року та рішення Апеляційного суду Донецької області                   від 27 липня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                     В. С. Висоцька
Судді                                                                                                 А. О. Лесько 
С. Ю.Мартєв
І. М.Фаловська 
С. П.Штелик