ПОСТАНОВА
Іменем України
Київ

29 січня 2019 року 
справа №805/4530/15-а
адміністративне провадження №К/9901/25910/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
головуючого - Ханової Р.Ф.(суддя-доповідач),
суддів: Гончарової І. А., Олендера  І.  Я.

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Донбаського підприємства з пуску, налагоджування, вдосконалення технологій та експлуатації електростанцій та мереж «Доноргрес» 
на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 17 грудня 2015 року у складі судді Аканова О.  О. 
та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 10 лютого 2016 року у складі колегії суддів Сіваченка І.  В., Шишова О.  О., Чебанова О.  О 
у справі №  805/4530/15 
за позовом Донбаського підприємства з пуску, налагоджування, вдосконалення технологій та експлуатації електростанцій та мереж «Доноргрес» 
до Слов'янської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Донецькій області 
про скасування податкового повідомлення-рішення,

У С Т А Н О В И В :

У вересні 2015 року Донбаське підприємство з пуску, налагоджування, вдосконалення технологій та експлуатації електростанцій та мереж «Доноргрес» (далі - Підприємство, платник податків, позивач у справі) звернулося до суду з позовом до Слов'янської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Донецькій області (далі - податковий орган, відповідач у справі) про скасування податкового повідомлення-рішення від 10 липня 2015 року №   0000081502, яким застосовано пеню за порушення строків розрахунків у сфері зовнішньоекономічної діяльності та штрафні санкції за порушення вимог валютного законодавства на загальну суму 1  679  312 грн 37 коп., з мотивів безпідставності його прийняття.

17 грудня 2015 року постановою Донецького окружного адміністративного суду, залишеною без змін постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 10 лютого 2016 року у задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що позивачу видані сертифікати із засвідченням настання обставин непереборної сили, який розповсюджується на реалізацію пунктів 100.4-100.5 статті 100 та пунктів 102.6-102.7 статті 102 Податкового кодексу України, і не є підставами для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов'язань, визначених Законом N 185/94-ВР.

09 березня 2016 року Підприємством до Вищого адміністративного суду України подано касаційну скаргу, в якій позивач просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування вимог касаційної скарги, позивач посилається на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме статті 4 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» від 23 вересня 1994 року №  185/94-ВР (далі - Закон №  185/94), статті 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року № 1669-VII (далі - Закон №  1669). Скаржник вказує, що стаття 4 Закону №  185/94, яка звільняє від сплати пені, передбаченої цією статтею, суб'єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції на період її проведення, є спеціальною нормою прямої дії, бо безпосередньо вказує на коло суб'єктів, яких вона стосується, і на термін, у період якого вона діє. Стаття 6 Закону №  185/94 містить норми, які є загальними при регулюванні правових відносин у сфері розрахунків в іноземній валюті та діють без відношення до проведення антитерористичної операції. Крім того, сертифікат про форс-мажорні обставини стосовно договірних зобов'язань, на необхідність отримання якого посилаються суди попередніх інстанцій у своїх рішеннях, не має відношення до питання, що стало предметом розгляду в судових засіданнях, оскільки підприємство виконало свої зобов'язання перед Замовником по контракту та договору в повному обсязі, що підтверджено актами звірки.

10 березня 2016 року ухвалою Вищого адміністративного суду України відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Підприємства та витребувано із Донецького окружного адміністративного суду справу №  805/4530/15-а (суддя Бухтіярова І.  О.).

22 березня 2016 року до Вищого адміністративного суду України надійшло клопотання скаржника про зупинення виконання судових рішень.

23 березня 2016 року ухвалою Вищого адміністративного суду України відмовлено у задоволенні клопотання про зупинення виконання судових рішень з мотивів його безпідставності.

25 серпня 2016 року справа №  805/4530/15-а надійшла до Вищого адміністративного суду України.

22 лютого 2018 року справа №  805/4530/15-а разом з матеріалами касаційної скарги передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Касаційний розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження відповідно до статті 345 Кодексу адміністративного судочинства України.

Верховний Суд, переглянувши постанову суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанцій в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, вбачає підстави для часткового задоволення касаційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.

Судами попередніх інстанцій установлено, що Державне донбаське підприємство з пуску, налагоджування, вдосконалення технологій та експлуатації електростанцій та мереж «Доноргрес» зареєстроване як юридична особа, ідентифікаційний код 04624513, що підтверджується випискою з державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та знаходиться на обліку у відповідача.

З 04 червня 2015 року по 10 червня 2015 року посадовими особами податкового органу проведено документальну позапланову невиїзну перевірку платника податків з питань дотримання вимог валютного законодавства за період з 01 січня 2014 року по 04 червня 2015 року при виконанні контрактів №  53157130900 від 02 жовтня 2013 року та № 13.301.026 від 18 вересня 2013 року, за наслідками якої складений акт від 12 червня 2015 року № 2243/22-01-04624513 (далі - акт перевірки).

10 липня 2015 року на підставі акта перевірки та згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України прийнято спірне у цій справі податкове повідомлення-рішення.

Податковим повідомленням-рішенням №  0000081502 за порушення статті 1 Закону №  185/94, з врахуванням пункту третього постанови Правління Національного банку України від 16 листопада 2012 року №  475 «Про зміну строків розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів і запровадження обов'язкового продажу надходжень в іноземній валюті», пункту першого постанови Правління Національного банку України від 14 травня 2013 року №  163 «Про зміну строків розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів і запровадження обов'язкового продажу надходжень в іноземній валюті», пункту першого постанови Правління Національного банку України 14 листопада 2013 року №  453 «Про зміну строків розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів і запровадження обов'язкового продажу надходжень в іноземній валюті», пункту першого постанови Правління Національного банку України від 12 травня 2014 року №  270 «Про зміну строків розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів і запровадження обов'язкового продажу надходжень в іноземній валюті», пункту першого постанови Правління Національного банку України від 20 серпня 2014 року №  515 «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України», пункту першого постанови Правління Національного банку України від 01 грудня 2014 року №  758 «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України»; пункту першого статті 9 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» (далі - Декрет №  15-93) та підставі статті 4 цього Закону №  185/94 до позивача застосовано пеню за порушення строків розрахунків у сфері зовнішньоекономічної діяльності, а також штрафні санкції за порушення вимог валютного законодавства на загальну суму 1  679  312 грн 37 коп.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що між Підприємством та його контрагентами укладено договори №53157130900 від 02 жовтня 2013 року (Відкрите акціонерне товариство «Внешнеэкономическое объединение «Технопромэкспорт»), №   13.301.026 від 18 вересня 2013 року (Відкрите акціонерне товариство «ЭНЕКС»).

Склад податкових правопорушень доводиться податковим органом на підставі аналізу двох груп обставин, а саме встановленням несвоєчасного зарахування на валютні рахунки Підприємства в уповноважених банках у строки виплати заборгованостей за вказаними зовнішньоекономічними контрактами у 2014-2015 роках, та порушенням порядку декларування валютних цінностей та іншого майна резидентів, яке перебуває за межами України.

Касаційна скарга позивача підлягає перегляду в межах доводів та вимог відповідно до частини першої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України.

Щодо застосування до позивача пені на підставі статті 4 Закону №  185/94

За змістом статті 1 Закону №  185/94 виручка резидентів у іноземній валюті підлягає зарахуванню на їх валютні рахунки в уповноважених банках у строки виплати заборгованостей, зазначені в контрактах, але не пізніше 180 календарних днів з дати митного оформлення (виписки вивізної вантажної митної декларації) продукції, що експортується, а в разі експорту робіт (послуг), прав інтелектуальної власності - з моменту підписання акта або іншого документа, що засвідчує виконання робіт, надання послуг, експорт прав інтелектуальної власності.

Національний банк України має право запроваджувати на строк до шести місяців інші строки розрахунків, ніж ті, що визначені частиною першою цієї статті.

Протягом 2014-2015 років Національним банком України прийнято низку постанов, якими на відповідні періоди зменшувався граничний строк здійснення розрахунку у валюті до 90 днів.

Відповідно до статті 4 Закону №  185/94 порушення резидентами, крім суб'єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції на період її проведення, строків, передбачених статтями 1 і 2 цього Закону або встановлених Національним банком України відповідно до статей 1 і 2 цього Закону, тягне за собою стягнення пені за кожний день прострочення у розмірі 0,3 відсотка суми неодержаної виручки (вартості недопоставленого товару) в іноземній валюті, перерахованої у грошову одиницю України за валютним курсом Національного банку України на день виникнення заборгованості.

Указом Президента України від 14 квітня 2014 року № 405/2014 введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» та розпочато проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей.

02 вересня 2014 року Верховною Радою України прийнято Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» № 1669-VІІ, який набув чинності 15 жовтня 2014 року та визначав тимчасові заходи для забезпечення підтримки суб'єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення.

Відповідно до статті 1 вказаного Закону, період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України. Територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція» до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція включено міста Слов'янськ та Горлівку Донецької області (міста, де здійснювало та здійснює господарську діяльність Підприємство).

Дію вказаного Розпорядження зупинено Розпорядженням Кабінету Міністрів України № 1079-р від 05 листопада 2014 року.

Вказані розпорядження втратили чинність згідно з Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року № 1275-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України».

Вказаним Розпорядженням до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція включено міста Слов'янськ та Горлівку Донецької області, де зареєстрований позивач.

Системний аналіз вищенаведених норм свідчить про те, що позивач є суб'єктом господарювання, який звільняється від відповідальності за порушення вимог валютного законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності, оскільки самого лише факту здійснення його діяльності на території проведення антитерористичної операції достатньо для визнання його таким.

Верховний Суд вважає помилковими висновки судів попередніх інстанцій про те, що сертифікат Торгово-промислової палати України посвідчує обставини, які є підставою розстрочення та відстрочення сплати грошових зобов'язань, або для продовження строку подачі декларації, та не виключає звільнення останнього від відповідальності, передбаченої частиною першої статті 4 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті», враховуючи таке.

Статтею 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» визначено сертифікат Торгово-промислової палати України як єдиний належний та достатній документ, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов'язань.

Нормами статей 614, 617 Цивільного кодексу України, які кореспондуються із нормами статті 218 Господарського кодексу України, встановлено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Разом з тим, аналізуючи приписи Закону №  1669, слід зробити висновок про те, що невиконання зобов'язання особою може бути підтверджено обставинами непереборної сили, що звільняє таку особу від відповідальності, однак вказані зобов'язання випливають з інших правовідносин, а не тих, які є сферою регламентації Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Норма, передбачена статтею 10 Закону №  1669 є загальною і поширюється на інші види невиконаних зобов'язань, а відтак не може бути застосована до спірних правовідносин з огляду на те, що вони регулюються спеціальною нормою, а саме - статтею 4 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті», яка прямо передбачає застосування відповідальності за порушення термінів розрахунків в іноземній валюті до резидентів, що порушили терміни розрахунків, крім суб'єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції на період її проведення.

Статтею 14^1   Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" передбачено, що форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення,  блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

У цій справі судами попередніх інстанцій встановлено, що позивачем надано сертифікати від 05 лютого 2015 року №  2896 та 2897, якими засвідчено факт настання обставин непереборної сили з 22 липня 2014 року для продовження граничних строків для подання податкової декларації відповідно до пунктів 102.6-102.7 статті 102 Податкового кодексу України, а також факт настання форс-мажорних обставин з 22 липня 2014 року при здійсненні господарської діяльності та дотриманні норм законодавчих актів України, які стосуються справляння та сплати податків та обов'язкових платежів, відповідно до підпунктів 100.4 і 100.5 статті 100 Податкового кодексу України.

Відтак, хоча з метою застосування статті 4 Закону №  185/94 наявність сертифікатів і не обов'язково, проте такі сертифікати позивачем були надані, факт наявності форс-мажорних обставин засвідчений та є загальновідомим.

Суд касаційної інстанції враховує також правову позицію Великої Палати, викладену у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі №  805/2078/15-а, відповідно до якої в межах спірних правовідносин Торгово-промислова палата України не здійснює публічно-владні управлінські функції, а засвідчення форс-мажорних обставин є статутним завданням цієї організації, а не делегованим повноваженням. До того ж видача Торгово-промисловою палатою України сертифікатів про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) є послугою, яка в розумінні статті 178 Господарського кодексу України є публічним зобов'язанням. 

Відтак, Верховний Суд приходить до висновку, що судами попередніх інстанцій повно та всебічно встановлені обставини справи, що мають значення для вирішення цієї частини позовних вимог, проте надано помилкове тлумачення нормам матеріального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Щодо наявності правопорушення, передбаченого статтею 9 Декрету №  15-93

Відповідно до пункту першого Указу Президента України "Про невідкладні заходи щодо повернення в Україну валютних цінностей, що незаконно знаходяться за її межами" від 18 червня 1994 року №319/94 суб'єктів підприємницької діяльності України, незалежно від форм власності, зобов'язано у десятиденний строк продекларувати у Національному банку України наявність (або відсутність) з визначенням сум усіх належних їм валютних цінностей, які знаходяться за межами України, в тому числі одержаних у результаті здійснення підприємницької діяльності за межами України, подати Головній державній податковій інспекції України декларацію щодо сум на їх рахунках у банках та інших іноземних фінансових установах, а також щодо сум надходжень валютних цінностей у вигляді доходів (дивідендів), одержаних у результаті здійснення підприємницької діяльності за межами України. Надалі декларування суб'єктами підприємницької діяльності, незалежно від форм власності, наявності належних їм валютних цінностей, які знаходяться за межами України, здійснюється щоквартально.

Мета такого декларування полягає в поверненні в Україну валютних цінностей, що незаконно знаходяться за її межами. Для досягнення цієї мети уповноважені органи держави повинні знати, які валютні цінності належать суб'єкту господарювання і знаходяться за кордоном. Одним з видів таких цінностей є дебіторська заборгованість. При цьому не важливо, як саме вона утворилася - чи шляхом передоплати за товари, роботи, послуги нерезиденту, чи шляхом реалізації таких товарів, робіт, послуг нерезиденту. Як ті, так і інші кошти підлягають обов'язковому декларуванню.

За змістом частини другою статті 16 Декрету № 15-93 до резидентів, нерезидентів, винних у порушенні правил валютного регулювання і валютного контролю, застосовуються, серед іншого, фінансові санкції за невиконання резидентами вимог щодо декларування валютних цінностей та іншого майна, передбачених статтею 9 цього Декрету, - у сумі, що встановлюється Національним банком України.

Положеннями статті 9 Декрету № 15-93 визначено, що валютні цінності та інше майно резидентів, яке перебуває за межами України, підлягає обов'язковому декларуванню у Національному банку України.

Абзацами другим та третім підпункту 2.3 пункту 2 Порядку застосування штрафних санкцій за порушення валютного законодавства від 04 жовтня 1999 року № 542 встановлено, що порушенням порядку декларування є подання недостовірної інформації або перекручення даних, що відображаються у відповідній декларації, якщо такі дії свідчать про приховування резидентами валютних цінностей та майна, що перебувають за межами України. Неподання або несвоєчасне подання резидентами України декларації (за відсутності валютних цінностей та майна за межами України) не тягне за собою застосування штрафних санкцій.

Згідно з пунктом 2.7 Положення про валютний контроль, затвердженого постановою Правління НБУ від 08 лютого 2000 року № 49 визначено відповідальність за порушення резидентами порядку декларування у вигляді накладення штрафу в розмірі 20 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та за порушення строків декларування - накладення штрафу в розмірі 10 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян за кожний звітний період.

Склад валютного правопорушення доводиться податковим органом на підставі того, що під час перевірки виявлено факти невиконання резидентом вимог щодо декларування валютних цінностей та іншого майна станом на 01 квітня 2014 року, 01 липня 2014 року, 01 жовтня 2014 року, 01 січня 2015 року та 01 квітня 2015 року. 

Судами попередніх інстанцій встановлено, що застосування штрафу за неподання декларації про валютні цінності є похідним від встановлення наведених вище обставин проведення розрахунків у сфері ЗЕД та обставин, зазначених відповідачем в акті перевірки щодо неповернення валютної виручки за зовнішньоекономічними контрактами. При цьому факти покладені в основу доведення цього складу правопорушення детально не досліджувалися, судами не встановлювалося які суми і за який період суб'єкт господарювання повинен був задекларувати, а які кошти і у якому періоді не підлягали декларуванню, не перевірялися також доводи позивача про відсутність заборгованості, що підтверджується актами звірки. Встановлення цієї групи обставин є обов'язковим, адже акт перевірки містить вказівку на те, які суми і за який період не задекларовано Підприємством, водночас це не досліджувалося судами попередніх інстанцій.

Під час здійснення нового розгляду з метою всебічного, повного та об'єктивного встановлення всіх обставин справи, судам попередніх інстанцій необхідно дослідити розрахунок штрафних (фінансових) санкцій за порушення валютного законодавства у розрізі кожного окремого зовнішньоекономічного контракту та валютного правопорушення.

Згідно з частинами першої, другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Судами першої та апеляційної інстанцій не надано оцінки кожному специфічному, доречному та важливому аргументу, що є порушенням не тільки вимог статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, але й невиконанням зобов'язань щодо пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до частини четвертої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Суд визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій допустили порушення норм процесуального права, не встановивши фактичні обставини, що мають значення для справи, що є підставою для часткового задоволення касаційної скарги та направлення справи на новий розгляд до Донецького окружного адміністративного суду.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Донбаського підприємства з пуску, налагоджування, вдосконалення технологій та експлуатації електростанцій та мереж «Доноргрес» задовольнити частково.

Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 17 грудня 2015 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 10 лютого 2016 року №  805/4530/15 скасувати.

Адміністративну справу №  805/4530/15 направити на новий розгляд до Донецького окружного адміністративного суду.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                         /підпис/                                        Р.Ф. Ханова

Судді:                                                   /підпис/                                        І.А. Гончарова

                                                  /підпис/                                        І.Я. Олендер
Згідно з оригіналом
Помічник судді                              А.О.Сазонова