ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2018 року 
м. Київ

Справа №  916/40/18 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Катеринчук Л.Й. - головуючий, Білоус В.В., Пєсков В.Г.
за участі секретаря судового засідання Сліпчук Н.В.
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство "ІМЕКСБАНК", 
представник - адвокат Зубченко П.Л. (ордер серії ЧК №92302 від 04.09.2018)
відповідач-1 - Товариство з обмеженою відповідальністю "НОВА-ХВИЛЯ",
відповідач-2 - Товариство з обмеженою відповідальністю "ШЕВЧЕНКІВСЬКИЙ ДЕВЕЛОПМЕНТ",
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Національний банк України
представник - Гончар В.М. (довіреність №18-0014/58865 від 05.11.2018)
розглянув касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "ІМЕКСБАНК" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "ІМЕКСБАНК" Матвієнка Андрія Анатолійовича 
на постанову Одеського апеляційного господарського суду 
від 25.07.2018
у складі колегії суддів: Аленін О.Ю. (головуючий), Мишкіна М.А., Таран С.В. 
у справі № 916/40/18 
за позовом Публічного акціонерного товариства "ІМЕКСБАНК" 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "НОВА-ХВИЛЯ" та Товариства з обмеженою відповідальністю "ШЕВЧЕНКІВСЬКИЙ ДЕВЕЛОПМЕНТ"
про визнання недійсним договору оренди та застосування наслідків його недійсності  

ПРОЦЕДУРА КАСАЦІЙНОГО ПРОВАДЖЕННЯ У ВЕРХОВНОМУ СУДІ
1. 04.09.2018 поштовим відправленням, направленим на адресу Одеського апеляційного господарського суду, Публічне акціонерне товариство "ІМЕКСБАНК" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "ІМЕКСБАНК" Матвієнка Андрія Анатолійовича (далі - ПАТ "ІМЕКСБАНК") звернулося до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Одеського апеляційного господарського суду від 25.07.2018 у справі №916/40/18 в порядку статей 286, 287, 288 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) та клопотало про поновлення строку на касаційне оскарження.
2. Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи №916/40/18 було визначено колегію суддів Верховного Суду у складі: головуючий суддя - Катеринчук Л.Й., суддя - Білоус В.В., суддя - Пєсков В.Г., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.09.2018.
3. Ухвалою Верховного Суду від 16.10.2018 поновлено ПАТ "ІМЕКСБАНК" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "ІМЕКСБАНК" Матвієнка Андрія Анатолійовича строк на касаційне оскарження, відстрочено ПАТ "ІМЕКСБАНК" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "ІМЕКСБАНК" Матвієнка Андрія Анатолійовича сплату судового збору на суму 277 600 грн. до 01.11.2018 із зобов'язанням надати Верховному Суду докази сплати зазначеної суми судового збору, розстрочено ПАТ "ІМЕКСБАНК" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "ІМЕКСБАНК" Матвієнка Андрія Анатолійовича сплату судового збору в розмірі 832 800 грн. рівними платежами по 277 600 грн. до ухвалення Верховним Судом рішення у справі №916/40/18, відкрито касаційне провадження у справі №916/40/18 за касаційною скаргою ПАТ "ІМЕКСБАНК" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "ІМЕКСБАНК" Матвієнка Андрія Анатолійовича на постанову Одеського апеляційного господарського суду від 25.07.2018 та призначено її розгляд на 04.12.2018.
4. 30.10.2018 до Верховного Суду представником ПАТ "ІМЕКСБАНК" - адвокатом Зубченком П.Л. подано клопотання про долучення до матеріалів справи платіжного доручення про сплату судового збору в розмірі 277 600 грн.
5. Товариство з обмеженою відповідальністю "ШЕВЧЕНКІВСЬКИЙ ДЕВЕЛОПМЕНТ" подало відзив на касаційну скаргу ПАТ "ІМЕКСБАНК".
ПРОВАДЖЕННЯ У СУДАХ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
Короткий зміст позовних вимог та провадження в суді першої інстанції
6. 03.01.2018 ПАТ "ІМЕКСБАНК" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду Одеської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "НОВА-ХВИЛЯ" (далі - ТОВ "НОВА-ХВИЛЯ", відповідач-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю "ШЕВЧЕНКІВСЬКИЙ ДЕВЕЛОПМЕНТ" (далі - ТОВ "ШЕВЧЕНКІВСЬКИЙ ДЕВЕЛОПМЕНТ", відповідач-2) про визнання недійсним нотаріально посвідченого договору оренди, укладеного 31.12.2014 між відповідачами 1, 2, та застосування наслідків недійсності договору управління нерухомим майном, укладеного між позивачем та відповідачем-2, - повернути позивачу приміщення 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15, 16 поверхів, площею 8 648,2 кв.м., що складає частку розміром 715/1000 у праві власності на нежилу будівлю бізнес-центру, загальною площею 12101,4 кв.м., що знаходиться за адресою: місто Одеса, проспект Гагаріна, будинок 12-А; застосувати наслідки недійсності договору управління нерухомим майном від 31.12.2014, укладеного між позивачем та відповідачем-2, а саме виселити відповідача-2 з приміщень 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15, 16 поверхів, площею 8 648,2 кв.м., що складає частку розміром 715/1000 у праві власності на нежилу будівлю бізнес-центру, загальною площею 12101,4 кв.м., що знаходиться за адресою: місто Одеса, проспект Гагаріна, будинок 12-А.
6.1. Позовні вимоги мотивовано тим, що оспорюваний правочин - договір оренди від 31.12.2014 вчинено відповідачем-1, як управителем, на підставі договору управління нерухомим майном від 31.12.2014, укладеним з позивачем-установником управління, що є нікчемним в силу закону з огляду на його вчинення позивачем, як іпотекодавцем спірного нерухомого майна, без згоди Національного банку України (далі - НБУ), як іпотекодержателя, що є порушенням вимог частини 3 статті 9 Закону України "Про іпотеку"; позивач доводив недійсність договору оренди від 31.12.2014 на підставі частин 1, 2 статті 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) з посиланням на обставини його укладення відповідачем-1, як орендодавцем, за відсутності у нього необхідного обсягу цивільної дієздатності для вчинення оспорюваного правочину в інтересах позивача, у зв'язку з нікчемністю договору управління від 31.12.2014, на підставі якого позивачем передано в управління відповідача-1 спірне майно; позивач доводив недійсність договору оренди в силу закону (частини 3 статті 12 Закону України "Про іпотеку") як такого, що його вчинено управителем позивача без згоди іпотекодержателя (НБУ). Позивач зазначив, що до спірних правовідносин слід застосувати реституцію у зв'язку з недійсністю оспорюваного договору оренди від 31.12.2014, оскільки позивач є законним власником нерухомого майна, яке перебуває в користуванні відповідача-2, що в цілому перешкоджає йому у реалізації правомочностей власника спірного майна та є підставою для повернення відповідачем-2, як орендарем, спірного майна позивачу в порядку частини 1 статті 216 ЦК України. 
7. Ухвалою Господарського суду Одеської області від 25.01.2018 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Національний банк України.
8. 07.03.2018 до Господарського суду Одеської області надійшла заява про виправлення описки в позовній заяві, в якій позивач просив визнати недійсним нотаріально посвідчений договір оренди, укладений 31.12.2014 між ТОВ "НОВА-ХВИЛЯ" та ТОВ "ШЕВЧЕНКІВСЬКИЙ ДЕВЕЛОПМЕНТ"; застосувати наслідки недійсності нотаріально посвідченого договору оренди, укладеного 31.12.2014 між ТОВ "НОВА-ХВИЛЯ" та ТОВ "ШЕВЧЕНКІВСЬКИЙ ДЕВЕЛОПМЕНТ", - повернути ПАТ "ІМЕКСБАНК" приміщення 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15, 16 поверхів, площею 8 648,2 кв.м., що складає частку розміром 715/1000 у праві власності на нежилу будівлю бізнес-центру, загальною площею 12101,4 кв.м., що знаходиться за адресою: місто Одеса, проспект Гагаріна, будинок 12-А; застосувати наслідки недійсності договору оренди, укладеного 31.12.2014 між ТОВ "НОВА-ХВИЛЯ" та ТОВ "ШЕВЧЕНКІВСЬКИЙ ДЕВЕЛОПМЕНТ", а саме виселити відповідача-2 з приміщень 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15, 16 поверхів, площею 8 648,2 кв.м., що складає частку розміром 715/1000 у праві власності на нежилу будівлю бізнес-центру, загальною площею 12101,4 кв.м., що знаходиться за адресою: місто Одеса, проспект Гагаріна, будинок 12-А.
8.1. У судовому засіданні 13.03.2018 місцевим судом відмовлено у задоволенні заяви позивача про виправлення описки у позовній заяві з огляду на те, що позивач фактично змінив предмет позову, замінивши одну позовну вимогу іншою.
9. 19.03.2018 до Господарського суду Одеської області надійшла заява про зміну предмета позову, в якій суд просив визнати недійсним нотаріально посвідчений договір оренди, укладений 31.12.2014 між ТОВ "НОВА-ХВИЛЯ" та ТОВ "ШЕВЧЕНКІВСЬКИЙ ДЕВЕЛОПМЕНТ"; застосувати наслідки недійсності нотаріально посвідченого договору оренди, укладеного 31.12.2014 між ТОВ "НОВА-ХВИЛЯ" та ТОВ "ШЕВЧЕНКІВСЬКИЙ ДЕВЕЛОПМЕНТ", - повернути ПАТ "ІМЕКСБАНК" приміщення 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15, 16 поверхів, площею 8 648,2 кв.м., що складає частку розміром 715/1000 у праві власності на нежилу будівлю бізнес-центру, загальною площею 12101,4 кв.м., що знаходиться за адресою: місто Одеса, проспект Гагаріна, будинок 12-А; застосувати наслідки недійсності договору оренди, укладеного 31.12.2014 між ТОВ "НОВА-ХВИЛЯ" та ТОВ "ШЕВЧЕНКІВСЬКИЙ ДЕВЕЛОПМЕНТ", а саме виселити відповідача-2 з приміщень 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15, 16 поверхів, площею 8 648,2 кв.м., що складає частку розміром 715/1000 у праві власності на нежилу будівлю бізнес-центру, загальною площею 12101,4 кв.м., що знаходиться за адресою: місто Одеса, проспект Гагаріна, будинок 12-А.
9.1. Місцевим судом прийнято заяву про зміну предмета позову до розгляду як таку, що відповідає приписам частини 3 статті 46 ГПК України, та визначено предметом спору у справі №916/40/18 вимоги про визнання недійсним нотаріально посвідченого договору оренди від 31.12.2014, укладеного між відповідачами 1, 2, та застосування наслідків недійсності договору оренди від 31.12.2014 шляхом повернення позивачу приміщень 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15, 16 поверхів, площею 8 648,2 кв.м., що складає частку розміром 715/1000 у праві власності на нежилу будівлю бізнес-центру, загальною площею 12101,4 кв.м., що знаходиться за адресою: місто Одеса, проспект Гагаріна, будинок 12-А, та виселення відповідача-2 із спірних приміщень.
10. 03.05.2018 рішенням Господарського суду Одеської області у складі судді Цісельського О.В. позов задоволено; визнано недійсним договір оренди, укладений 31.12.2014 між ТОВ "НОВА-ХВИЛЯ" та ТОВ "ШЕВЧЕНКІВСЬКИЙ ДЕВЕЛОПМЕНТ", посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Журавлем М.В. 31.12.2014 за реєстровим №1888; застосовано наслідки недійсності договору оренди, укладеного 31.12.2014 між ТОВ "НОВА-ХВИЛЯ" та ТОВ "ШЕВЧЕНКІВСЬКИЙ ДЕВЕЛОПМЕНТ", посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Журавлем М.В. 31.12.2014 за реєстровим №1888, а саме повернути ПАТ "ІМЕКСБАНК" приміщення 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15, 16 поверхів площею 8 648,2 кв.м., що складає частку розміром 715/1000 у праві власності на нежилу будівлю бізнес-центру, загальною площею 12101,4 кв.м., що знаходиться за адресою: місто Одеса, проспект Гагаріна, будинок 12-А; виселено ТОВ "ШЕВЧЕНКІВСЬКИЙ ДЕВЕЛОПМЕНТ" з приміщень 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15, 16 поверхів площею 8 648,2 кв.м., що складає частку розміром 715/1000 у праві власності на нежилу будівлю бізнес-центру, загальною площею 12101,4 кв.м., що знаходиться за адресою: місто Одеса, проспект Гагаріна, будинок 12-А на користь ПАТ "ІМЕКСБАНК"; стягнено з ТОВ "ШЕВЧЕНКІВСЬКИЙ ДЕВЕЛОПМЕНТ" на користь ПАТ "ІМЕКСБАНК" судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 400 грн.; стягнено з ТОВ "НОВА-ХВИЛЯ" на користь ПАТ "ІМЕКСБАНК" судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 400 грн.; стягнено з ТОВ "ШЕВЧЕНКІВСЬКИЙ ДЕВЕЛОПМЕНТ" на користь Державного бюджету України судовий збір в розмірі 277 600 грн.; стягнено з ТОВ "НОВА-ХВИЛЯ" на користь Державного бюджету України судовий збір в розмірі 277 600 грн.
10.1. Судом встановлено, що 17.04.2009 між НБУ, як кредитором, та АКБ "ІМЕКСБАНК", як позичальником, укладено Договір №48 про надання стабілізаційного кредиту шляхом відкриття невідновлювальної кредитної лінії (кредитний договір №48), відповідно до пункту 1.1. якого кредитор надає позичальнику стабілізаційний кредит на суму 800 000 000 грн. на строк з 17.04.2009 до 16.04.2010 за ставкою 16,5% річних.
10.2. Судом встановлено, що згідно з пунктом 1.5. кредитного договору №48 з метою забезпечення виконання зобов'язань за цим договором позичальник надає кредитору в заставу нерухоме майно за оціночною вартістю в розмірі 1 004 490 000 грн., про що укладаються окремі іпотечні договори, зокрема, згідно з підпунктом 1.5.2. пункту 1.5. - нерухоме майно, яке належить позичальнику (нежитлова будівля бізнес-центру) за адресою: місто Одеса, проспект Гагаріна, 12-А, відповідно до договору купівлі-продажу від 11.03.2005 №р.У-58 на 6/100 частки приміщення, договору купівлі-продажу від 11.03.2005 №р.У-59 на 3/100 частки приміщення, рішення Господарського суду Одеської області від 02.02.2005 на визнання права власності на 91/100 частини приміщення, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 28.02.2005 №6613175; витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 16.03.2005 №6744872; витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 16.03.2005 №6745034 оціночною вартістю 427 600 000 грн.
10.3. Суд встановив, що 02.06.2009 між НБУ, як іпотекодержателем, та АКБ "ІМЕКСБАНК", як іпотекодавцем, укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю. та зареєстрований в реєстрі за №1784, за умовами пункту 1.1. якого цей договір забезпечує вимоги іпотекодержателя (НБУ) за кредитним договором №48, укладеним з позичальником-іпотекодавцем (АКБ "ІМЕКСБАНК").
10.4. Судом встановлено, що за змістом пункту 1.3. іпотечного договору предметом іпотеки визначено нерухоме майно - нежилу будівлю бізнес-центру, що складається з нежилої 16-ти поверхової будівлі, загальною площею 12101,4 кв.м., що розташована за адресою: місто Одеса, проспект Гагаріна, будинок 12-А, на земельній ділянці, площею 12426 кв.м., яка знаходиться в оренді на підставі договору оренди землі, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю. 04.08.2008 за реєстровим №3449, зареєстрованим в Одеському міському відділі ОРВ ДП "Центр ДЗК" 02.06.2009 за №040950500043, користування не зареєстровано. Предмет іпотеки належить іпотекодавцю на праві приватної власності:
- 91/100 (дев'яносто одна сота) частина - на підставі рішення Господарського суду Одеської області від 02.02.2005, справа №25/32-05-847, право власності на яку зареєстровано 28.02.2005 КП "ОМБТІ та РОН" в книзі 42неж-84 номер запису 3671;
- 6/100 (шість сотих) частин - на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого 11.03.2005 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Задорожнюк В.К. за реєстровим №У-58, право власності на яку зареєстровано 16.03.2005 КП "ОМБТІ та РОН" в книзі 42-неж-125, номер запису 3611;
- 3/100 (три сотих) частини - на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого 11.03.2005 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Задорожнюк В.К. за реєстровим №У-59, право власності на яку зареєстровано 16.03.2005 КП "ОМБТІ та РОН" в книзі 42-неж-126, номер запису 3611. 
10.5. Суд встановив, що підпунктом 3.1.5. пункту 3.1. іпотечного договору сторони погодили, що іпотекодержатель (НБУ) має право вимагати від боржника (АКБ "ІМЕКСБАНК") незалежно від настання строку погашення кредиту дострокового виконання зобов'язань за кредитним договором, а при незадоволені його вимоги - звернути стягнення на предмет іпотеки у відповідності до закону та цього договору у разі невиконання боржником зобов'язань за кредитним договором №48; здійснення правочинів щодо відчуження іпотекодавцем предмета іпотеки або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без письмової згоди іпотекодержателя.
10.6. Судом встановлено, що згідно з підпунктом 4.1.5. пункту 4.1. та підпунктом 4.2.1. пункту 4.2. іпотечного договору сторони погодили, що іпотекодавець зобов'язаний не відчужувати предмет іпотеки у будь-який спосіб та не обтяжувати його зобов'язаннями з боку третіх осіб (зокрема, не передавати його в оренду, найм, не передавати в наступну заставу тощо), не видавати довіреності на користування та/або розпорядження предметом іпотеки, а також не виступати поручителем за третіх осіб без отримання попередньо письмової згоди на це від іпотекодержателя; іпотекодавець має право володіти та користуватися предметом іпотеки впродовж дії цього договору відповідно до його призначення.
11. Суд встановив, що 26.11.2009 між НБУ (кредитор) та ПАТ "ІМЕКСБАНК" (позичальник) укладено кредитний договір №29 про рефінансування (далі - кредитний договір №29), відповідно до якого сторони, враховуючи власні взаємні інтереси та необхідність подальшої оптимізації своїх договірних зв'язків, прийняли рішення про припинення своїх зобов'язань, зокрема, за договором №48 про надання стабілізаційного кредиту шляхом відкриття невідновлювальної кредитної лінії від 17.04.2009 з додатковими договорами до нього №1 від 08.09.2009, №2 від 18.09.2009, №3 від 07.10.2009, №4 від 28.10.2009, №5 від 24.11.2009 шляхом їх заміни новими зобов'язаннями, що випливають з даного договору, що за своїм змістом є новацією згідно статті 604 ЦК України; так, за змістом пункту 1.1. кредитного договору №29 кредитор надає позичальнику кредит рефінансування (з урахуванням раніше здійсненого) на суму 2 900 000 000 грн. на строк до 21.11.2014. 
11.1. Судом встановлено, що сторони домовились, що додаткові зобов'язання щодо забезпечення вимог, пов'язаних з первісними кредитними договорами, які зазначені в іпотечному договорі від 02.06.2009, укладеному між НБУ та АКБ "ІМЕКСБАНК", з договором про зміни №1 до нього від 21.09.2009, є чинними, продовжують свою дію, є забезпеченням вимог кредитора за даним договором і сторони підтверджують за ним свої права та обов'язки; так, відповідно до пункту 1.6.4. кредитного договору №29 від 26.11.2009 забезпеченням за цим договором є належне позичальнику нерухоме майно - нежитлова будівля бізнес-центру за адресою: місто Одеса, проспект Гагаріна, 12-А.
12. Судом встановлено обставини укладення 26.03.2014 між НБУ та АКБ "ІМЕКСБАНК" договору №5 про зміни до іпотечного договору з договором про зміни №1 від 21.09.2009, договором про зміни №2 від 26.11.2009, договором про зміни №3 від 24.03.2011 та договором про зміни №4 від 20.10.2011, що укладені між НБУ та ПАТ "ІМЕКСБАНК", за умовами якого суму кредиту збільшено до 3 395 000 000 грн., а строк повернення кредиту до 27.07.2016.
13. Місцевим судом встановлено, що 31.12.2014 між позивачем - ПАТ "ІМЕКСБАНК", як установником управління, та відповідачем-1 - ТОВ "НОВА-ХВИЛЯ", як управителем, укладено договір управління нерухомим майном, який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Журавлем В.М. та зареєстровано в реєстрі за №1887; за умовами пунктів 1.1, 1.2 договору, в порядку та на умовах, визначених цим договором, установник управління передає в управління об'єкт - нерухоме майно, а саме нежилу будівлю бізнес-центру, загальною площею 12101,4 кв.м., що знаходиться за адресою: місто Одеса, проспект Гагаріна, 12-А, а управитель приймає об'єкт та зобов'язується за плату здійснювати від свого імені управління об'єктом виключно в інтересах установника управління; право управління майном зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується Витягом про реєстрацію речового права №31973546 від 31.12.2014.
13.1. Судом встановлено, що сторонами договору управління нерухомими майном від 31.12.2014 визначено строк його дії з моменту нотаріального посвідчення та впродовж десяти років; закінчення строку дії договору не звільняє сторони від відповідальності за порушення, яке мало місце під час його дії (пункти 3.1., 3.2. договору).
13.2. Суд встановив, що пунктом 5.2. договору управління нерухомим майном від 31.12.2014 сторони визначили, що на день підписання цього договору, - 31.12.2014, нерухоме майно, що є предметом договору, перебуває в іпотеці та під забороною відчуження у НБУ.
13.3. Судом встановлено, що підпунктом 6.3.1. пункту 6.3. договору управління нерухомим майном від 31.12.2014 позивачем та відповідачем-1 погоджено, що управитель має право володіти та користуватись об'єктом у встановлених чинним законодавством та цим договором межах, зокрема, має право укладати будь-які контракти, угоди на договори із третіми особами, які направлені на досягнення мети цього договору, в тому числі самостійно без погодження з установником управління та на власний розсуд визначати умови договорів, угод та контрактів, які укладаються. 
14. Місцевим судом встановлено обставини укладення між відповідачем-1 - ТОВ "НОВА-ХВИЛЯ" (орендодавець, управитель) та відповідачем-2 - ТОВ "ШЕВЧЕНКІВСЬКИЙ ДЕВЕЛОПМЕНТ" (орендар) договору оренди, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Журавлем В.М. та зареєстрованого в реєстрі за №1888, відповідно до пункту 1.1. якого орендодавець передає орендарю у тимчасове платне користування на умовах оренди нерухоме майно - частку розміром 715/1000 у праві власності на нежилу будівлю бізнес-центру, загальною площею 12 101,4 кв.м., що складається з приміщень 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15, 16 поверхів, площею 8 648,2 кв.м., що знаходяться за адресою: місто Одеса, проспект Гагаріна, 12-А (далі - об'єкт оренди) та належать на праві власності позивачу - ПАТ "ІМЕКСБАНК".
14.1. Судом встановлено, що пунктами 1.6., 2.1., 3.1., 4.2., 5.1. договору оренди від 31.12.2014 відповідачі 1, 2 погодили, що об'єкт оренди надається орендарю для використання його у господарській діяльності орендаря строком на десять років; право користування об'єктом оренди виникає в орендаря (об'єкт оренди вважається переданим орендарю) з моменту підписання сторонами акта приймання-передачі об'єкта оренди; орендар прийняв на себе зобов'язання щодо використання об'єкта оренди виключно за його цільовим призначенням згідно з умовами цього договору та законодавства України, своєчасного внесення орендної плати та інших платежів в порядку і на умовах, передбачених цим договором, а саме щомісячної орендної плати в розмірі 115 000 грн., в тому числі ПДВ; право оренди було зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом про реєстрацію речового права №31973816 від 31.12.2014.
14.2. Суд встановив обставини складення 12.01.2015 позивачем - ПАТ "ІМЕКСБАНК", як власником, та відповідачем-1 - ТОВ "НОВА-ХВИЛЯ", як управителем, та відповідачем-2 - ТОВ "ШЕВЧЕНКІВСЬКИЙ ДЕВЕЛОПМЕНТ", як орендарем, акта приймання-передачі об'єкта оренди, відповідно до якого орендарю передано в користування нерухоме майно (об'єкт оренди) - частку розміром 715/1000 у праві власності на нежилу будівлю бізнес-центру, загальною площею 12101,4 кв.м., що складається з приміщень 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15, 16 поверхів, площею 8 648,2 кв.м., які знаходяться за адресою: місто Одеса, проспект Гагаріна, 12-А.
15. Місцевим судом встановлено, що спір у справі №916/40/18 виник щодо дійсності договору оренди від 31.12.2014, укладеного між відповідачем-1, як управителем-орендодавцем, та відповідачем-2, як орендарем, у зв'язку з його вчиненням без згоди НБУ, як іпотекодержателя нерухомого майна, що є об'єктом оренди, та за відсутності у відповідача-1 повноважень на укладення спірного договору оренди з огляду на нікчемність в силу закону договору управління нерухомим майном від 31.12.2014, укладеного між позивачем та відповідачем-1, на підставі якого відповідачу-1 було передано в управління спірне нерухоме майно.
16. Розглядаючи позовні вимоги по суті, місцевим судом встановлено, що договір управління нерухомим майном від 31.12.2014 укладено між позивачем, як установником управління та власником спірного майна, та відповідачем-1, як управителем, в порядку статей 1029, 1039 ЦК України за умов відсутності законодавчо встановленої заборони на передання в управління майна, обтяженого іпотекою, та вимоги щодо погодження вчинення такого правочину з іпотекодержателем, що свідчить про відсутність підстав для визнання договору управління нерухомим майном 31.12.2014 нікчемним в силу частини 3 статті 12 Закону України "Про іпотеку", якою передбачено недійсність правочину з відчуження без згоди іпотекодержателя переданого іпотекодавцем в іпотеку майна або передачі такого майна в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування.
17. Місцевим судом встановлено, що при укладенні договору управління нерухомим майном від 31.12.2014 позивачем, як установником управління, повідомлено відповідача-1, як управителя, про обтяження спірного нерухомого майна іпотекою НБУ в забезпечення виконання кредитних зобов'язань позивача відповідно до іпотечного договору від 02.06.2009. Отже, відповідач-1 на момент укладення спірного договору оренди нерухомого майна був обізнаним про обмеження щодо розпорядження таким майном, як предметом договору управління нерухомим майном від 31.12.2014, які встановлено Законом України "Про іпотеку" щодо майна, обтяженого іпотекою.
18. Місцевий суд встановив обставини укладення 31.12.2014 відповідачем-1, як орендарем, що діяв в інтересах позивача, як власника спірного нерухомого майна, з відповідачем-2, як орендодавцем, договору оренди об'єкта нерухомості - частки розміром 715/1000 у праві власності на нежилу будівлю бізнес-центру, загальною площею 12 101,4 кв.м., що складається з приміщень 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15, 16 поверхів, площею 8 648,2 кв.м., які знаходяться за адресою: місто Одеса, проспект Гагаріна, 12-А та належать на праві власності позивачу - ПАТ "ІМЕКСБАНК" із складенням 12.01.2015 трьохстороннього акта приймання-передачі майна до орендаря за участі власника та управителя.
18.1. Судом встановлено, що на момент укладення спірного договору оренди об'єкт оренди перебував в іпотеці НБУ, однак, згоду на вчинення оспорюваного правочину іпотекодержатель не надавав, що свідчить про недійсність договору оренди від 31.12.2014 в силу закону (частини 3 статті 12 Закону України "Про іпотеку").
18.2. Місцевий суд дійшов висновку, що позивач, як установник управління та іпотекодавець, не міг надати управителю (відповідачу-1) повноваження на вчинення тих дій, на вчинення яких він обмежений в силу прямої вказівки закону, у зв'язку з чим правові наслідки передання в оренду майна без згоди іпотекодержателя (НБУ) є однаковими як для договорів, укладених іпотекодавцем (позивачем), так і для договорів, укладених управителем майна (відповідачем-1) в інтересах іпотекодавця. 
За висновком місцевого суду, незважаючи на те, що іпотекодавець (позивач) та іпотекодержатель (НБУ) не є сторонами спірного договору оренди, статус переданого в оренду майна, як обтяженого іпотекою, не змінився, у зв'язку з чим на орендні правовідносини поширюються законодавчі обмеження, встановлені для користування та розпорядження майном, яке перебуває в іпотеці НБУ.
18.3. Місцевий суд спростував, як необґрунтовані, доводи відповідача-1 про укладення ним спірного договору оренди в інтересах позивача з дотриманням вимог чинного законодавства з посиланням на те, що положення Закону України "Про іпотеку" пов'язують недійсність правочину щодо передання в оренду обтяженого іпотекою майна без згоди іпотекодержателя лише з діями іпотекодавця. Суд зазначив, що іпотекодавець, як власник, самостійно укладає договори щодо належного йому нерухомого майна, що не виключає можливості делегування іпотекодавцем таких повноважень третім особам, зокрема, управителю за договором управління майном.
18.4. Місцевий суд, з посиланням на приписи частин 3, 4 статті 9, частини 3 статті 12 Закону України "Про іпотеку" та статті 6 ЦК України, дійшов висновку, що відповідач-1, як управитель майна, обтяженого іпотекою НБУ, не мав повноважень на укладення договору оренди спірного нерухомого майна без погодження з іпотекодержателем, так як частиною 3 статті 12 Закону України "Про іпотеку" встановлено імперативну вимогу щодо одержання іпотекодавцем згоди іпотекодержателя на передання іпотечного майна в оренду, оскільки протилежне матиме наслідком недійсність договору оренди в силу закону; при цьому, встановлені законодавцем вимоги щодо передачі обтяженого іпотекою майна в оренду за погодженням з іпотекодержателем не могли бути змінені за домовленістю позивача, як іпотекодавця та установника управління, та відповідача-1, як управителя, при укладенні договору управління нерухомим майном від 31.12.2014.
19. Надаючи оцінку доводам позивача про порушення його прав при укладенні оспорюваного договору оренди від 31.12.2014, суд першої інстанції встановив, що позивач обґрунтовував порушення своїх прав, як власника, на належне володіння  користування та розпорядження своїм майном, внаслідок укладення довіреною особою (управителем) недійсного договору оренди, без погодження з іпотекодержателем, внаслідок чого виникла загроза дострокового звернення стягнення НБУ на предмет іпотеки через порушення таким правочином умов договору іпотеки. Відповідач-1 заперечував порушення оспорюваним правочином прав та інтересів позивача, обґрунтовуючи тим, що після розірвання договору управління майном від 31.12.2014 позивач набув статусу орендодавця у правовідносинах з відповідачем-2 та систематично отримував оренду плату за користування належним йому нерухомими майном.
20. Місцевим судом встановлено, що вчинення управителем майна (відповідачем-1) оспорюваного правочину порушує права позивача, як власника спірного об'єкта нерухомості, оскільки укладення спірного договору оренди без згоди іпотекодержателя (НБУ) суперечить приписам частини 3 статті 12 Закону України "Про іпотеку" та в силу підпункту 3.1.5. пункту 3.1. іпотечного договору від 02.06.2009 може мати наслідком незалежно від настання строку погашення позивачем кредиту реалізацію іпотекодержателем (НБУ) права вимоги щодо дострокового виконання боржником (позивачем) зобов'язань за кредитним договором та звернення стягнення на належний позивачу предмет іпотеки. 
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що у зв'язку з укладенням відповідачами 1, 2 договору оренди від 31.12.2014 є порушеними права позивача як власника спірного нерухомого майна, тому позивач правомірно реалізував своє право на звернення до суду за захистом своїх прав та законних інтересів шляхом пред'явлення до відповідачів 1, 2 позовних вимог про визнання оспорюваного договору недійсним, які задоволено судом за їх доведеністю належними та достатніми доказами.
21. Розглядаючи позовні вимоги про застосування наслідків недійсності договору оренди від 31.12.2014, місцевий суд з посиланням на приписи частини 1 статті 216 ЦК України дійшов висновку про наявність правових підстав для застосування реституції до спірних правовідносин та повернення позивачу належного йому об'єкта нерухомості, що був переданий відповідачем-1, як управителем майна, в оренду відповідачу-2.
22. Позовні вимоги про виселення відповідача-2 з належних позивачу на праві власності приміщень 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15, 16 поверхів, площею 8 648,2 кв.м., що складає частку розміром 715/1000 у праві власності на нежилу будівлю бізнес-центру, загальною площею 12101,4 кв.м., яка знаходиться за адресою: місто Одеса, проспект Гагаріна, будинок 12-А, місцевий суд задовольнив з посиланням на приписи статті 391 ЦК України та з огляду на встановлені обставини визнанням недійсним в судовому порядку договору оренди від 31.12.2014, на підставі якого відповідач-2 користувався спірним нерухомим майном позивача.
23. Розподіляючи судові витрати за результатами розгляду спору по суті, місцевий суд виходив з того, що при зверненні до господарського суду з позовним вимогами (з урахуванням заяви про зміну предмета позову) позивачем підлягав до сплати судовий збір на суму 560 000 грн.; на момент подання позову позивачем було сплачено до Державного бюджету України судовий збір на суму 4 800 грн., частина судового збору на суму 555 200 грн. залишилась не сплаченою за результатами розгляду справи судом першої інстанції.
З огляду на прийняття місцевим судом рішення про задоволення позовних вимог в позовному обсязі, судові витрати позивача за подання позову в розмірі 4 800 грн. було розподілено між відповідачем-1 та відповідачем-2 пропорційно та зобов'язано їх сплатити на користь позивача по 2 400 грн. Судовий збір на суму 555 200 грн., що залишилась не сплаченою позивачем, місцевим судом у рівних частинах по 277 600 грн. стягнено з відповідачів 1, 2 до Державного бюджету України.
Провадження в суді апеляційної інстанції та обґрунтування прийнятої ним постанови
24. 05.06.2018 відповідач-2 - ТОВ "ШЕВЧЕНКІВСЬКИЙ ДЕВЕЛОПМЕНТ" подало апеляційну скаргу на рішення Господарського суду Одеської області від 03.05.2018 у справі №916/40/18, в якій просило скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення про відмову в позові, обґрунтовуючи його прийняттям з неправильним застосуванням до спірних правовідносин положень про іпотеку як вид обтяження майна, та про управління майном, як правочин, що засвідчує право довірчої власності управителя на майно установника управління, отримане в управління, та неповноти дослідження фактичних обставин справи.
24.1. Відповідач-2 доводив помилковість висновків суду першої інстанції про вчинення відповідачем-1 оспорюваного договору оренди без погодження з іпотекодержателем (НБУ) як підстави для визнання його недійсним в силу частини 3 статті 12 Закону України "Про іпотеку", оскільки спірний правочин укладено відповідачем-1, як орендодавцем, за відсутності у нього статусу іпотекодавця; відповідач-1 у спірних правовідносинах діяв як управитель майна, що є об'єктом оренди, на підставі укладеного з позивачем договору управління нерухомими майном від 31.12.2014.
24.2. Відповідач-2 зазначив, що відповідач-1 при укладенні договору оренди від 31.12.2014 діяв в межах наданих йому позивачем повноважень за договором управління нерухомим майном від 31.12.2014 та не був обмежений у праві щодо передачі спірного нерухомого майна в оренду відповідачу-2 за оспорюваним договором оренди, оскільки підпунктом 6.3.1. пункту 6.3. договору управління від 31.12.2014 відповідачу-1, як управителю, було надано право володіння та користування спірним нерухомим майном у встановлених чинним законодавством та цим договором межах, зокрема, право на укладення договорів з третіми особами, які спрямовані на досягнення мети договору управління майном, в тому числі самостійно, без погодження з установником управління та на власний розсуд визначати умови договорів та угоди, які укладаються.
24.3. Відповідач-2 заперечував щодо висновків місцевого суду про порушення прав позивача у зв'язку з укладенням відповідачами 1, 2 спірного договору оренди внаслідок непогодження вчинення такого правочину з НБУ, як іпотекодержателем нерухомого майна позивача, що є об'єктом оренди, та зазначив, що посилання місцевого суду на приписи підпункту 3.1.5. пункту 3.1. іпотечного договору від 02.06.2009, якими визначено право НБУ, як іпотекодержателя, вимагати від позивача, як іпотекодавця, дострокового виконання кредитних зобов'язань, в тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі його передачі в оренду без письмової згоди на це іпотекодержателя, є необґрунтованими, оскільки з 2015 року позивач ліквідується як неплатоспроможний банк, що унеможливлює відчуження його майна поза межами ліквідаційної процедури, а, відтак, виключає можливість реалізації НБУ як іпотекодержателем свого права на звернення стягнення на предмет іпотеки.
25. 25.07.2018 постановою Одеського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу задоволено; рішення Господарського суду Одеської області від 03.05.2018 у справі №916/40/18 скасовано; у задоволенні позову відмовлено; стягнено з ПАТ "ІМЕКСБАНК" на користь Державного бюджету України 553 600 грн. судового збору за подання позовної заяви; стягнено з ПАТ "ІМЕКСБАНК" на користь ТОВ "ШЕВЧЕНКІВСЬКИЙ ДЕВЕЛОПМЕНТ" 842 400 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.
25.1. Переглянувши справу, апеляційний суд не погодився із здійсненою місцевим судом оцінкою доказів у справі та його висновками про задоволення позовних вимог, скасував прийняте судом першої інстанції рішення від 03.05.2018 та прийняв нове рішення про відмову в позові з огляду на таке.
25.2. Апеляційним судом встановлено, що позовні вимоги про визнання недійсним договору оренди від 31.12.2014 мотивовано тим, що оспорюваний правочин вчинено відповідачем-1, як управителем, за відсутності у нього необхідного обсягу цивільної дієздатності для передання належного позивачу нерухомого майна в користування відповідачу-2, зважаючи на недійсність в силу закону (частини 3 статті 12 Закону України "Про іпотеку") договору управління нерухомим майном від 31.12.2014, а також з посиланням на укладення спірного договору оренди без згоди іпотекодержателя (НБУ), що не узгоджується з вимогами частини 3 статті 9 Закону України "Про іпотеку".
25.3. Апеляційний суд спростував доводи позивача про укладення договору управління нерухомим майном від 31.12.2014 з порушенням вимог частини 3 статті 12 Закону України "Про іпотеку" як підстави для визнання його недійсним з посиланням на те, що на момент вчинення зазначеного правочину відповідач-1, як управитель, був обізнаний щодо обтяження спірного нерухомого майна позивача іпотекою НБУ, однак, законодавцем не встановлено обов'язку іпотекодавця (позивача) на одержання згоди іпотекодержателя (НБУ) на укладення договору управління спірним об'єктом нерухомості з відповідачем-1 як управителем.
25.4. Доводи позивача про недійсність оспорюваного договору оренди від 31.12.2014 як такого, що його було укладено відповідачем-1, як управителем, в інтересах позивача-іпотекодавця без згоди іпотекодержателя (НБУ), суд апеляційної інстанції відхилив, як необґрунтовані з посиланням на те, що за змістом частини 3 статті 12 Закону України "Про іпотеку" законодавець пов'язує недійсність правочину щодо передачі предмета іпотеки в оренду без погодження з іпотекодержателем виключно з діями іпотекодавця як сторони договору оренди, тоді як оспорюваний договір оренди було укладено відповідачем-1, як управителем, за відсутності у нього статусу власника об'єкта оренди та обмеження його повноважень умовами договору управління нерухомим майном від 31.12.2014, укладеним з позивачем-іпотекодавцем як установником управління.
25.5. Апеляційний суд з посиланням підпункти 6.3.1., 6.3.2., 6.3.3. пункту 6.3. договору управління нерухомим майном від 31.12.2014 та приписи статей 9, 12 Закону України "Про іпотеку" дійшов висновку, що відповідач-1, як управитель належного позивачу об'єкта нерухомості, при переданні в користування відповідачу-2 спірного нерухомого майна за договором оренди від 31.12.2014 мав достатній обсяг цивільної дієздатності для вчинення оспорюваного правочину, а тому відсутні правові підстави для визнання його недійсним в силу частин 1, 2 статті 215 ЦК України.
25.6. Спростовуючи доводи позивача про укладення спірного договору оренди без згоди НБУ як іпотекодержателя об'єкта оренди, апеляційний суд зазначив, що в матеріалах справи відсутні докази звернення НБУ до іпотекодавця (позивача) у зв'язку з порушенням його прав, як іпотекодержателя, при вчиненні оспорюваного правочину. 
25.7. Судом апеляційної інстанції зроблено висновок про недоведення позивачем порушення його прав, як власника спірного об'єкта нерухомості, у зв'язку з укладенням відповідачем-1, як управителем, з відповідачем-2 спірного договору оренди від 31.12.2014, так як обставини перебування нерухомого майна позивача в оренді відповідача-2 не перешкоджають позивачу, як власнику, у здійсненні ним права користування та розпорядження належним йому нерухомим майном.
25.8. Апеляційний суд встановив, що підпунктом 3.1.5 пункту 3.1. іпотечного договору від 02.06.2009 позивач, як іпотекодавець, та НБУ, як іпотекодержатель, визначили право НБУ достроково вимагати від боржника (позивача) виконання кредитних зобов'язань, які забезпечені іпотекою спірного нерухомого майна позивача, незалежно від настання строку погашення кредиту у разі вчинення іпотекодавцем правочину з передачі предмета іпотеки в оренду третім особам без згоди іпотекодержателя.
25.9. Спростовуючи доводи позивача про порушення його прав укладенням відповідачем-1 оспорюваного договору оренди без погодження з іпотекодержателем, що може мати наслідком позбавлення позивача права на належне йому нерухоме майно у зв'язку з реалізацією іпотекодержателем права на звернення стягнення на спірне майно в порядку підпункту 3.1.5. пункту 3.1. іпотечного договору від 02.06.2009, апеляційний суд виходив з того, що на підставі постанови Правління НБУ від 21.05.2015 №330 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію АТ "ІМЕКСБАНК" Виконавчою дирекцією ФГВФО прийнято рішення від 27.05.2015 №105 "Про початок процедури ліквідації АТ "ІМЕКСБАНК" та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку", що зумовлює особливий правовий режим майна банку, що ліквідується, та застосування законодавчо встановленої заборони на звернення стягнення на заставне майно банку-позивача поза межами процедури його ліквідації відповідно до статей 46, 48 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб". 
При цьому, апеляційним судом не встановлено факту пред'явлення НБУ, як іпотекодержателем, вимог до позивача, як іпотекодавця, про дострокове погашення кредиту чи звернення стягнення на спірний об'єкт нерухомості, у зв'язку з вчиненням відповідачем-1 31.12.2014 оспорюваного правочину щодо передачі спірного нерухомого майна в оренду відповідачу-2, а, відтак, позивачем не доведено належними та достатніми доказами факту порушення його прав як власника спірного майна внаслідок його передання в користування відповідачу-2 за спірним договором оренди.
25.10. Відмовляючи у позовних вимогах про застосування наслідків недійсності договору оренди від 31.12.2014, суд апеляційної інстанції виходив з того, що з огляду на встановлену необґрунтованість вимог позивача про визнання спірного договору оренди недійсним, не підлягають задоволенню позовні вимоги про повернення позивачу нежитлового приміщення, що є об'єктом оренди, та виселення відповідача-2, як орендаря, із займаних приміщень позивача.
УЗАГАЛЬНЕНІ ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Доводи скаржника (позивача у справі)
26. Позивач доводив помилковість висновків апеляційного суду про відсутність підстав для визнання оспорюваного договору оренди від 31.12.2014 недійсним в порядку частини 3 статті 12 Закону України "Про іпотеку", зважаючи на його укладення в інтересах позивача відповідачем-1, як управителем майна-орендодавцем, який не має статусу власника спірного об'єкта оренди та не є його іпотекодавцем, для якого законодавцем встановлено вимогу щодо погодження з іпотекодержателем передання майна, обтяженого іпотекою, в оренду третім особам. Позивач погодився з висновками місцевого суду про недійсність договору оренди від 31.12.2014 як такого, що його укладено відповідачем-1 без згоди НБУ, як іпотекодаржателя майна, що є об'єктом оренди, та зазначив про те, що передання позивачем в управління відповідача-1 спірного нерухомого майна не змінило його правового статусу як майна, обтяженого іпотекою НБУ, а тому при укладенні договору оренди такого майна відповідач-1, як управитель, що діяв в інтересах позивача-іпотекодавця, був зобов'язаний погодити передання спірного майна в користування відповідачу-2 з іпотекодержателем. 
27. Позивач аргументував порушенням його прав укладенням відповідачами 1, 2 спірного договору оренди, оскільки відповідач-2 користується належним позивачу на праві власності об'єктом нерухомості на підставі оспорюваного договору оренди, який вчинено відповідачем-1, як управителем, без погодження з НБУ як іпотекодержателем, що може мати наслідком реалізацію НБУ права на звернення стягнення на належний позивачу предмет іпотеки в рахунок дострокового погашення його кредитних зобов'язань в порядку підпункту 3.1.5. пункту 3.1. іпотечного договору від 02.06.2009.
Доводи інших учасників справи
28. Відповідач-2 подав відзив на касаційну скаргу позивача, в якому заперечував доводи скаржника про наявність правових підстав для визнання недійсним укладеного між відповідачами 1, 2 договору оренди від 31.12.2014 та застосування наслідків недійсності оспорюваного правочину та погодився з висновками апеляційного суду за змістом постанови від 25.07.2018 у справі №916/40/18 про відмову в позові.
НОРМИ ПРАВА, ЩО ПІДЛЯГАЮТЬ ЗАСТОСУВАННЮ 
29. Цивільний кодекс України
Частина 3 статті 6 - сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.
Частина 2 статті 11 - підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Частини 1, 2 статті 203 - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.
Частини 1, 3 статті 215 - підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Частина 1 статті 316 - правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Частина 2 статті 316 - особливим видом права власності є право довірчої власності, яке виникає внаслідок закону або договору управління майном.
Частина 1 статті 317 - власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Частина 1 статті 526 - зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Стаття 572 - в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).
Частина 1 статті 575 - іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.
Частина 1 статті 626 - договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
Частина 1 статті 628 - зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частина 1 статті 1029 - за договором управління майном одна сторона (установник управління) передає другій стороні (управителеві) на певний строк майно в управління, а друга сторона зобов'язується за плату здійснювати від свого імені управління цим майном в інтересах установника управління або вказаної ним особи (вигодонабувача).
Частина 2 статті 1029 - договір управління майном може засвідчувати виникнення в управителя права довірчої власності на отримане в управління майно. Законом чи договором управління майном можуть бути передбачені обмеження права довірчої власності управителя.
Частина 1 статті 1030 - предметом договору управління майном можуть бути підприємство як єдиний майновий комплекс, нерухома річ, цінні папери, майнові права та інше майно.
Частина 1 статті 1032 - установником управління є власник майна.
Частина 5 статті 1033 - управитель, якщо це визначено договором про управління майном, є довірчим власником цього майна, яким він володіє, користується і розпоряджається відповідно до закону та договору управління майном. Договір про управління майном не тягне за собою переходу права власності до управителя на майно, передане в управління.
Частина 1 статті 1037 - управитель управляє майном відповідно до умов договору. Управитель може відчужувати майно, передане в управління, укладати щодо нього договір застави лише за згодою установника управління.
Частина 1 статті 1039 - майно, що є предметом договору застави, може бути передане в управління. 
Частина 2 статті 1039 - установник управління зобов'язаний попередити управителя про те, що майно, яке передається в управління, є предметом договору застави.
Частина 1 статті 1043 - управитель, який не виявив при управлінні майном належної турботливості про інтереси установника управління або вигодонабувача, зобов'язаний відшкодувати установникові управління завдані збитки, а вигодонабувачеві - упущену вигоду.
30. Господарський кодекс України
Частини 1, 2 статті 283 - за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).   
31. Закон України "Про іпотеку" в редакції, чинній на момент укладення іпотечного договору від 02.06.2009
Частина 1 статті 1 - іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Частина 1 статті 9 - іпотекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При користуванні предметом іпотеки іпотекодавець повинен не припускати погіршення стану предмета іпотеки та зменшення його вартості понад норми його звичайної амортизації (зносу).
Частина 3 статті 9 - іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя передавати предмет іпотеки у наступну іпотеку; відчужувати предмет іпотеки; передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування.
Частина 1 статті 12 - у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.
Частина 3 статті 12 - правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
А. Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій
А.1. Щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції
32. З урахуванням повноважень касаційного суду відповідно до статті 300 ГПК України, Верховний Суд вважає прийнятною касаційну скаргу щодо доводів позивача про неправильне застосування апеляційним судом положень статей 6, 575, 1029, 1039 ЦК України, статті 283 ГК України, статей 1, 9, 12 Закону України "Про іпотеку" при прийнятті оскаржуваної постанови від 25.07.2018 у справі №916/40/18 про відмову в позові.
А.2. Юридична оцінка доводів касаційної скарги і висновків судів попередніх інстанцій 
33. З аналізу приписів статей 6, 11, 316 ЦК України вбачається, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, в тому числі права власності, є договори та інші правочини, при укладенні яких сторони можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої правовідносини на власний розсуд, що узгоджується з передбаченим статтею 627 ЦК України принципом свободи договору. 
Разом з тим, якщо в актах цивільного законодавства прямо вказано про те, що сторони не можуть відступити від їх положень, а також у разі якщо обов'язковість приписів таких актів для сторін договору випливає з їх змісту або суті договірних правовідносин, сторони цивільно-правового договору не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства при його укладенні.
34. За змістом статей 572, 575 ЦК України та статей 1, 9, 12 Закону України "Про іпотеку" можна зробити висновок про те, що іпотека є видом забезпечення виконання основного зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника. 
Отже, іпотекодавець з тріади правомочностей власника, що за змістом частини 1 статті 317 ЦК України включає право володіння, користування та розпорядження належним йому майном, вправі на власний розсуд реалізовувати право володіння та користування іпотечним майном з урахуванням вимог щодо його цільового призначення.
При цьому, в силу частини 3 статті 9 Закону України "Про іпотеку", право розпорядження майном, обтяженим іпотекою, іпотекодавець реалізує виключно на підставі згоди іпотекодержателя, а зокрема, відчужує предмет іпотеки, передає його у спільну діяльність, лізинг, оренду, користування за погодженням із обтяжувачем майна. Така законодавча вимога не може бути змінена сторонами в договірному порядку відповідно до частини 3 статті 6 ЦК України.
Приписами частини 3 статті 12 Закону України "Про іпотеку" законодавцем встановлено наслідки вчинення іпотекодавцем без згоди іпотекодержателя правочину щодо відчуження переданого в іпотеку майна або передачі його в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування у вигляді визнання такого правочину недійсним на підставі частин 1, 2 статті 203 та частини 1 статті 215 ЦК України.
35. Судами встановлено, що спір у справі №916/40/18 виник щодо дійсності договору оренди від 31.12.2014, укладеного відповідачем-1, як управителем-орендодавцем, та відповідачем-2, як орендарем, щодо нерухомого майна позивача, яке було передано в іпотеку НБУ в забезпечення кредитних зобов'язань позивача відповідно до іпотечного договору від 02.06.2009.
36. Позивач обґрунтовував порушення його прав володіння та користування спірним нерухомим майном, як складової частини права власності, у зв'язку з переданням відповідачем-1, який діяв як управитель в межах повноважень власника, які були обмежені іпотекою, в користування відповідачу-2 спірного об'єкта нерухомості, без погодження його укладення з іпотекодержателем (НБУ), що полягало у створенні станом на момент укладення договору оренди 31.12.2014 загрози дострокового звернення стягнення на предмет іпотеки, відповідно до підпункту 3.1.5 пункту 3.1 іпотечного договору 02.06.2009. Апеляційний суд спростовував висновки місцевого суду з посиланням на те, що така загроза не була реалізована до моменту введення ліквідаційної процедури позивача 21.05.2015 Постановою Правління НБУ №330. Колегія суддів касаційного суду вважає такі висновки апеляційного суду не переконливими, оскільки факт введення ліквідаційної процедури через півроку після порушення прав позивача оспорюваним правочином не може спростувати фактичного порушення прав позивача на момент укладення такого договору.
Верховний Суд зазначає, що наслідки введення ліквідаційної процедури банку-позивача тільки посилюють порушення його прав оспорюваним правочином довгострокової оренди майна, оскільки понижують його ринкову вартість в ході продажу такого майна у ліквідаційній процедурі банку, тривалість якої є обмеженою в часі та вимагає вжиття негайних заходів щодо реалізації майна банку-боржника (позивача у справі).
Верховний Суд вважає, що права власника щодо володіння та користування майном безумовно порушуються діями управителя при вчиненні ним правочинів з перевищенням повноважень переданої йому довірчої власності, оскільки такі дії управителя є незаконним способом втручання у право власності законного власника, яке охороняється законодавцем  відповідно до статті 41 Конституції України та статей 317, 319 ЦК України. З огляду на зазначене, висновки апеляційного суду про недоведення позивачем порушення його прав, як власника спірного майна, передачею такого майна управителем з перевищенням повноважень власника третій особі є необґрунтованими та такими, що не спростовують правильності висновків місцевого суду у зазначеній частині.
37. Відмовляючи в позові, апеляційний суд виходив із встановлених обставин укладення спірного договору оренди від 31.12.2014 в інтересах позивача, як власника, залученим ним на підставі договору управління нерухомим майном від 31.12.2014 управителем (відповідачем-1) за відсутності у нього статусу іпотекодавця спірного об'єкта нерухомості за іпотечним договором від 02.06.2009, а, відтак, й обов'язку щодо погодження з НБУ, як іпотекодержателем, вчинення оспорюваного правочину з відповідачем-2, як орендарем, в силу частини 3 статті 9 Закону України "Про іпотеку". 
38. Колегія суддів Верховного Суду не погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про укладення відповідачами 1, 2 спірного договору оренди, об'єктом якого є належне позивачу на праві власності нерухоме майно, обтяжене іпотекою НБУ, з дотриманням вимог цивільного законодавства щодо вчинення правочинів відносно іпотечного майна та зазначає про таке.
39. Законодавцем поряд з державною, комунальною та приватною власністю на майно відповідно до частини 2 статті 316 ЦК України передбачено право довірчої власності як особливий вид права власності, яке виникає із закону або договору управління майном.
Главою 70 ЦК України (статті 1029-1045 ЦК України) передбачено особливості укладення, виконання та припинення договорів управління майном, як різновиду цивільно-правових договорів, що визначають взаємні права та обов'язки установника управління, як власника майна, що є предметом управління, та управителя майна, який в силу взятих на себе договірних зобов'язань за плату здійснює від свого імені управління належним установнику управління майном в інтересах установника управління або вказаної ним особи (вигодонабувача).
Частиною 2 статті 1029 ЦК України договір управління майном визначено як юридичний факт, що засвідчує виникнення в управителя права довірчої власності на отримане в управління майно. При цьому, в силу абзацу 2 частини 2 статті 1029 ЦК України, законом чи договором управління можуть бути передбачені обмеження права довірчої власності управителя.
Отже, на відміну від права власності як цивільного права власника щодо володіння, користування та розпорядження належним йому нерухомим майном (частина 1 статті 316 ЦК України), що здійснюється власником в межах закону на власний розсуд та незалежно від волі інших осіб, право довірчої власності (частина 2 статті 316 ЦК України) може обмежуватись (частина 2 статті 1029 ЦК України) в силу закону або відповідно до умов договору управління майном. 
Відтак, право довірчої власності залежить від волі іншої особи - законодавця, вираженої за змістом відповідного закону, або установника управління, встановленої в договорі управління майном, укладеного з управителем, правомочності якого щодо переданого йому в управління майна власника обмежуються умовами договору управління майном (частина 5 статті 1033, частина 1 статті 1037 ЦК України) та не можуть перевищувати обсяг прав та обов'язків установника управління щодо володіння, користування та розпорядження належним йому на праві власності майном.
40. За змістом частини 1 статті 1043 ЦК України вбачається, що законодавець презюмує виконання управителем своїх зобов'язань перед установником управління за умов належної турботливості про інтереси установника управління, як власника майна, переданого в управління, оскільки інакше має наслідком настання в управителя обов'язку щодо відшкодування установникові управління завданих збитків.
Отже, при реалізації права довірчої власності на майно установника управління управитель зобов'язаний діяти добросовісно, розумно та в межах наданих йому законом та умовами договору управління повноважень, так як вчинення управителем правочинів щодо переданого йому в управління майна з перевищенням повноважень матиме наслідком недійсність такого правочину в силу приписів статей 203, 215 ЦК України як такого, що має недоліки щодо його суб'єктного складу (відсутність в управителя необхідного обсягу дієздатності для вчинення цивільно-правового договору щодо об'єкта управління в інтересах установника управління).  
41. Законодавцем допускається передання власником-іпотекодавцем належного йому нерухомого майна, що є предметом договору іпотеки, в управління третій особі на підставі договору управління майном в силу частини 1 статті 1039 ЦК України з обов'язком щодо попередження управителя про правовий режим майна, що передається в управління, як такого, що є предметом обтяження (частина 2 статті 1039 ЦК України). Отже, таке попередження має на меті інформувати управителя про існуюче обмеження у володінні та користуванні майном, що предметом договору управління.
42. Судами встановлено, що при укладенні договору управління нерухомим майном 31.12.2014 позивач, як установник управління, повідомив відповідача-1, як управителя, про обтяження спірного нерухомого майна позивача іпотекою НБУ на підставі іпотечного договору від 02.06.2009.
Статус спірного об'єкта нерухомості як майна, що перебуває в іпотеці НБУ, зумовлював обов'язок відповідача-1, як управителя, враховувати при здійсненні управління нерухомим майном позивача приписи Закону України "Про іпотеку" як спеціального закону, що визначає порядок реалізації іпотекодавцем його правомочностей власника щодо іпотечного майна, так як при виконанні функцій з управління майном власника (позивача) управитель (відповідач-1) не міг мати більший обсяг правомочностей щодо володіння, користування та розпорядження майном, ніж його власник. 
Відтак, законодавчо встановлені обмеження (частина 3 статті 9 Закону України "Про іпотеку") щодо розпорядження іпотекодавцем належним йому нерухомим майном на власний розсуд у разі обтяження такого майна іпотекою із встановленням вимоги щодо погодження з іпотекодержателем вчинення правочинів щодо іпотечного майна, зокрема, договору оренди, поширюються і на управителя таким майном, у разі його передання іпотекодавцем в управління третій особі за договором управління майном.
Разом з тим, при вчиненні щодо обтяженого іпотекою НБУ нерухомого майна позивача правочину щодо його передання в користування відповідачу-2 відповідач-1, як управитель спірного майна, не погодив укладення спірного договору оренди від 31.12.2014 з іпотекодержателем, а, відтак, порушив приписи частини 3 статті 9 Закону України "Про іпотеку", що визначають обмеження щодо розпорядження іпотечним майном, зокрема, його передання в оренду виключно за згодою іпотекодержателя.
43. Відмовляючи в позові про визнання договору оренди від 31.12.2014 недійсним на підставі частини 3 статті 12 Закону України "Про іпотеку", апеляційний суд виходив з того, що оспорюваний правочин вчинено відповідачем-1, як управителем об'єкта нерухомості позивача, за відсутності у нього статусу іпотекодавця спірного майна, що позбавило його обов'язку погоджувати розпорядження предметом іпотеки у такий спосіб з НБУ як іпотекодержателем.
Однак, такі висновки суду апеляційної інстанції є помилковими та зроблені без врахування правової природи договору управління майном як правочину, що в силу приписів статті 1029, частини 5 статті 1033 та частини 1 статті 1037 ЦК України зумовлює перехід до управителя правомочностей установника управління, як власника, щодо володіння, користування та розпорядження майном в обсязі, визначеному установником управління в договорі управління, а відтак, визначає обов'язок управителя при здійсненні управління майном діяти в інтересах установника управління добросовісно, розумно та без виходу за межі наданих йому повноважень.
За таких обставин, є правильними висновки суду першої інстанції про вчинення відповідачем-1, як управителем, оспорюваного правочину щодо передання в користування відповідачу-2 належного позивачу-установнику управління об'єкта нерухомості, обтяженого іпотекою НБУ, без необхідного обсягу його цивільної дієздатності щодо розпорядження іпотечним майном без погодження з іпотекодавцем, що є підставою для визнання спірного договору оренди від 31.12.2014 недійсним в порядку частини 3 статті 12 Закону України "Про іпотеку".
44. В рішенні ЄСПЛ "Кузнєцов та інші проти Росії" від 11.01.2007, аналізуючи право особи на справедливий розгляд її справи відповідно до статті 6 Конвенції, було зазначено, що обов'язок національних судів щодо викладу мотивів своїх рішень полягає не тільки у зазначенні підстав, на яких такі рішення ґрунтуються, але й у демонстрації справедливого та однакового підходу до заслуховування сторін. Аналізуючи мотивацію постановлених судами рішень крізь призму статті 6 Конвенції та зазначеної практики ЄСПЛ, Верховний Суд зазначає про неналежне виконання покладеного на суд першої інстанції обов'язку щодо мотивації прийнятого ним рішення про задоволення позову, оскільки обґрунтування щодо відхилення доводів відповідачів 1, 2 ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального та процесуального права та продемонструвало справедливий та однаковий підхід до заслуховування доводів сторін у даній справі.
А.3. Мотиви прийняття (відхилення) доводів касаційної скарги  
45. Суд погоджується з доводами позивача про помилковість висновків апеляційного суду про відмову в позові, виходячи з висновків відповідно до пунктів 33-44 мотивувальної частини даної постанови.
Б. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
46. Пунктом 4 частини 1 статті 308 ГПК України, суду касаційної інстанції надано право за результатами розгляду касаційної скарги скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.
На підставі викладеного, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги позивача, скасування постанови Одеського апеляційного господарського суду від 25.07.2018 та залишення в силі рішення Господарського суду Одеської області від 03.05.2018 у справі №916/40/18.
В. Судові витрати
47. У зв'язку із задоволенням касаційної скарги позивача та скасуванням постанови суду апеляційної інстанції про відмову в позові та залишенням в силі рішення місцевого суду про задоволення позовних вимог, витрати позивача зі сплати судового збору за подання касаційної скарги на загальну суму 287 200 грн. відповідно до платіжних доручень №4/708 (#1926979501) від 03.09.2018 та №3/708 (#1956594401) від 26.10.2018 покладаються пропорційно на відповідача-1 та відповідача-2 у даній справі.
48. Також, зважаючи на обставини розстрочення ухвалою Верховного Суду від 16.10.2018 позивачу сплату судового збору в розмірі 832 800 грн. до ухвалення Верховним Судом рішення у справі №916/40/18 та непроведення позивачем сплати зазначеної суми судового збору на дату прийняття Верховним Судом Постанови від 04.12.2018 у справі №916/40/18 про залишення в силі рішення місцевого суду про задоволення позову, суд касаційної інстанції, керуючись приписами статті 129 ГПК України, стягує з відповідача-1 та відповідача-2 в дохід Державного бюджету України по 416 400 грн. судового збору за подання касаційної скарги.
На підставі викладеного та керуючись статтями 240, 308, 312, 315 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду,-
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "ІМЕКСБАНК" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "ІМЕКСБАНК" Матвієнка Андрія Анатолійовича задовольнити.
2. Постанову Одеського апеляційного господарського суду від 25.07.2018 у справі №916/40/18 скасувати. Рішення Господарського суду Одеської області від 03.05.2018 залишити в силі.
3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "НОВА-ХВИЛЯ" (65039, місто Одеса, проспект Гагаріна, будинок 12-А, код ЄДРПОУ 36155133) на користь Публічного акціонерного товариства "ІМЕКСБАНК" (65039, місто Одеса, проспект Гагаріна, будинок 12-А, код ЄДРПОУ 20971504) 7 200 (сім тисяч двісті) грн. 00 (нуль) коп. витрат зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.
4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ШЕВЧЕНКІВСЬКИЙ ДЕВЕЛОПМЕНТ" (65014, місто Одеса, вулиця Маразліївська, будинок 1/20, офіс 515, код ЄДРПОУ 35992924) на користь Публічного акціонерного товариства "ІМЕКСБАНК" (65039, місто Одеса, проспект Гагаріна, будинок 12-А, код ЄДРПОУ 20971504) 7 200 (сім тисяч двісті) грн. 00 (нуль) коп. витрат зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.
Доручити Господарському суду Одеської області видати накази.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                        Л.Й. Катеринчук

Судді                                                                                                     В.В. Білоус                                                                                                   
                                                                                                              В.Г. Пєсков