Постанова
іменем України
 
27 грудня2018 року
м. Київ
 
справа № 159/4256/16-к
провадження № 51-7309км 18
 
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                   ОСОБА_1 ,
суддів            ОСОБА_2 ,   ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання  ОСОБА_4 ,
прокурора       ОСОБА_5 ,  
захисника                                       ОСОБА_6 ,
                
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційнускаргузахисника малолітнього ОСОБА_7 – адвоката ОСОБА_6 на ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 3 травня 2018 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за№ 1201603011001426, про застосування примусових заходів виховного характеру щодо
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України,уродженцям. Ковеля Волинської області та жителя цього АДРЕСА_1 , 
у зв`язку зі вчиненням суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч. 1 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі – КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
 
Ковельський міськрайонний суд Волинської області ухвалою від 13 жовтня 2017 року задовольнив клопотання прокурора Ковельської місцевої прокуратури ОСОБА_8 про застосування примусових заходів виховного характеру до ОСОБА_7 .Визнав, що малолітній ОСОБА_7 вчинив суспільнонебезпечне діяння, передбачене ч. 1 ст. 121 КК і на підставі ч.2 ст. 105 КК застосував до малолітнього ОСОБА_7 примусові заходи виховного характеру, передавши його під нагляд матері ОСОБА_9 на строк 2 роки.
Контроль за виконанням суд поклав на уповноважений підрозділ Ковельського ВП ГУНП у Волинській області .
Стягнуто з ОСОБА_9 на користь  ОСОБА_10 у рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди 4515, 90 грн та 15000 грн відповідно.В іншій частині позову відмовлено.
Апеляційний суд Волинської області ухвалою від 3 травня 2018 року залишивухвалу місцевого суду без зміни.
Малолітній ОСОБА_9 вчинив суспільнонебезпечне діяння,передбачене ч.1 ст. 121 КК за обставин, установлених судом та детально викладених в ухвалі.
12 липня 2016 року близько 19:00 малолітній ОСОБА_9 біля залізничного мосту через річку Турія на вул.Ярослава Мудрого в м.Ковелі під час конфлікту, який виник на ґрунті особистих неприязних відносин зі знайомим малолітнім ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , умисно ударив йогоправим кулаком у ділянку лівого вуха та скроневої ділянки, внаслідок чого ОСОБА_11 впав на землю, а після того як він піднявся, ОСОБА_7  повторновдарив його в ту ж ділянку голови, від чого ОСОБА_11 знову впав на землю в яму. В результаті вказаних дій малолітній ОСОБА_9 заподіяв потерпілому тілесних ушкоджень у вигляді непроникаючої черепно-мозкової травми з імпресійним переломом лівої скроневої кістки з переходом на основу черепа, забою головного мозку із синдромом міліарного сладжу, підшкірних гематом у потиличній та лівій скроневій ділянках, які за ступенем тяжкості відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник малолітнього ОСОБА_7 – адвокат ОСОБА_6 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 3 травня 2018 року і призначити новий розгляд у суді апеляційної  інстанції. 
Зазначає, що суд апеляційної інстанції розглянув справу незаконним складом суду, оскільки судді ОСОБА_12 і ОСОБА_13 вже брали участь уцьому кримінальному провадженні щодо  ОСОБА_7 , але суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив у задоволенні заяви про відвід і продовжив судовий розгляд.
Крім того, захисник вказує на те, що суд апеляційної інстанції не дав відповіді на доводи викладені в його скарзі, та не звернув уваги на допущені судом першої інстанції порушення закону. Зокрема, на думку скаржника, цей суд допустив неповноту судового розгляду, оскільки не в повному обсязі дослідив час, спосіб, місце вчинення кримінального правопорушення, не усунув розбіжностейу показаннях малолітнього потерпілого ОСОБА_11 та свідків щодо подій, які нібито мали місце 12 липня 2016 року, не допитав свідків, показання яких мають значення для вирішення справи. Крім того, суд взяв до уваги висновок експерта від 8 вересня 2016 року № 256, але цей висновок є неналежним доказом, оскільки з його змісту не вбачається, яка інформація надаваласьексперту на дослідження, медичні документи потерпілого ОСОБА_11 не вилучались, а в задоволенні клопотань про виклик експерта та витребуванні цієї документації було відмовлено. ОСОБА_6 вважає, що заявлений у справі цивільний позов вирішено неправильно, оскільки клопотання про збільшення позовних вимог у частині стягнення моральної шкоди нічим не обґрунтовано, що позбавило сторону захисту можливості захищатися від збільшення позовних вимог і призвело до порушення ч. 4 ст. 128 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК).Також захисник зазначає, що суд не надав ОСОБА_7 останнього слова, чим порушив його право на справедливий суд.
Прокурор, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, та законний представник неповнолітнього потерпілого ОСОБА_11 – ОСОБА_10 подали заперечення на касаційну скаргу  захисника.  
Позиції інших учасників судового провадження
В судовому засіданні прокурор заперечила проти задоволення касаційної скаргизахисника ОСОБА_6 .
Захисниквимоги,викладені в касаційній скарзі, підтримав та просив її  задовольнити.
Мотиви Суду
Згідно з положеннями ст. 370 КПКсудове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Статтею 433 КПКвизначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому суд  наділений повноваженнями лише перевіряти правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального іпроцесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.  
Згідно зі ст. 438 КПКпідставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.
Тому суд касаційної інстанції не перевіряє судових рішеньу частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Зазначені обставини були предметом перевірки суду апеляційної інстанції.
Як видно з матеріалів кримінального провадження, доводи в касаційній скарзіадвоката ОСОБА_6 щодо необґрунтованості ухвали про застосування примусовогозаходу виховного характеру до малолітньогоЧашука Н.Я.аналогічні доводам, які захисник наводив у своїй апеляційній скарзі.
Визнаючи такі доводи в апеляційній скарзі безпідставними, суд апеляційної інстанції навів докладні мотиви на їх спростування. 
Погоджуючись із висновками місцевого суду, суд апеляційної інстанції в ухвалі зазначив, що суд першої інстанції, розглянувши провадження, безпосередньо дослідивши докази, надавши їм належну оцінку, дійшов обґрунтованого висновку, що мало місце суспільнонебезпечне діяння, передбачене ч. 1 ст. 121 КК, і що його вчинив малолітній ОСОБА_7 у віці 12 років, за обставин, які суд виклав в ухвалі.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні суспільнонебезпечного діяння, передбаченого ч. 1ст. 121 КК, підтверджується показаннями малолітнього ОСОБА_14 , якийпояснив, що влітку 2016 року в післяобідню пору до нього зателефонував ОСОБА_15 (далі – ОСОБА_16 ) та повідомив, щоб він підійшов до залізничних мостів м.Ковеля для з`ясування стосунків. Він та ОСОБА_17 на велосипедах приїхали до зазначеногомісця, де були ОСОБА_18 , ОСОБА_16 і ОСОБА_7 . До нього підійшов ОСОБА_7 та штовхнув руками у груди, а також наніс ударів у праву скроневу ділянку голови, від чого він впав. Коли піднявся, ОСОБА_7 повторно вдарив його кулаком у цю ж ділянку голови, і він знову впав, при цьому відчув біль. Відсидівшись приблизно 5 хвилин,він та ОСОБА_17 на велосипедах поїхали додому. Під час руху відчув, що дуже сильно болить голова, він не може говорити. В цей час зателефонував батько, проте він з ним не міг говорити, в`їхав у кущі, впаві втратив свідомість. Отямився тільки в лікарні. Категорично стверджував, що саме від ударів ОСОБА_7 він отримав тілесні ушкодження.
Зазначені показання потерпілого узгоджуються з показаннями законного представника малолітнього потерпілого ОСОБА_11 – ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_19 ,протоколом огляду місця події від 13 липня 2016 року,представленою медичною документацією, а саме медичною картою стаціонарного хворого №7055-280 Ковельської Центральної районної лікарні,висновком експерта від8 вересня 2016 року №256, згідно з яким у потерпілого при судово-медичній експертизі виявлено тілесні ушкодження у вигляді відкритої непроникаючої черепно-мозкової травми з імпресійним переломом лівої скроневої кістки з переходом на основу черепа, забою головного мозку із синдромом міліарного сладжу, підшкірних гематом у потиличній та лівій скроневій ділянках, які є тяжкими тілесними ушкодженнями, небезпечними для життя в момент заподіяння. Цим же висновком доведено, що по тілу ОСОБА_11 було завдано не менше двох ударів, в момент їх заподіяння потерпілий стояв по відношенню до травмуючого предмету потиличною та лівою скроневою ділянками йотримати ушкодження в результаті падіння з висоти власного зросту на тверду трав`яну ґрунтову поверхню як із прискоренням, так і без такого потерпілий не міг.
Показання свідків відтворюють обставини події, а також повністю узгоджуються як між собою, так і з іншими доказами винуватості ОСОБА_7 у вчиненні суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ч. 1ст. 121 КК.
Доводи захисника про відсутність доказів, які би підтверджували ОСОБА_20 у вчиненні зазначеного діяння, є необґрунтованими. Суд установив, що ОСОБА_7 під час конфлікту умисно завдав ударів потерпілому.
Таким чином, суд правильно встановив обставини вчиненого суспільно-небезпечного діяннята виклав їх в ухвалі.
Приймаючи рішення про застосування щодо малолітнього ОСОБА_7 примусових заходів виховного характеру у вигляді передачі його під нагляд матері, суд урахувавхарактер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК, характеристику ОСОБА_7 , який за місцем проживання характеризується позитивно та за місцем навчання посередньо, умови його життя й виховання.  
Неспроможними є твердження захисника про те, що суд апеляційної інстанції розглянув справу незаконним складом суду, оскільки судді ОСОБА_12 і                    ОСОБА_13 вже брали участь у розгляді даного кримінального провадження щодо  ОСОБА_7 .
Апеляційний суд Волинської області ухвалою від 27 червня 2017 року скасував  ухвалу Ковельського міськрайонного суду від 3 березня 2017 року в цій же справі і призначив новий судовий розгляд у суді першої інстанції з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, а саме того, що допит малолітнього потерпілого та малолітніх свідків суд першої інстанціїпровів за відсутності педагога чи психолога.
Судді не висловлювали жодних оцінок щодо суті справи і винуватості чи невинуватості особи, що вчинила суспільно-небезпечне діяння, тому підстав для сумнівів у їх неупередженості немає.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 76 КПК суддя, який брав участь у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції, не має права брати участь у цьому ж провадженні в судах першої та касаційної інстанцій, а також у новому провадженні після скасування вироку або ухвали суду апеляційної інстанції.
УхвалиАпеляційногосуду Волинської області від 27 червня 2017 рокуне було скасовано.
У касаційній скарзі не міститься переконливих аргументів про допущення судом таких порушень норм права, які би впливали на суть остаточного рішення у справі, перешкодили або могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення. 
Тому посилання захисника у касаційній скарзі на порушення права ОСОБА_7 на справедливий суд не можна визнати прийнятними.
До того ж, як убачається з матеріалів провадження, ОСОБА_7 під час судового розгляду відмовився реалізувати своє право давати пояснення і брати участь у дебатах.
Доводи захисника про неправильне вирішення судом цивільного позову, оскільки клопотання про збільшення позовних вимог у частині стягнення моральної шкоди є необґрунтованим, не знайшли свого підтвердження.
Вирішуючи заявлений у кримінальному провадженні цивільний позов, суди дотрималися вимог кримінального процесуального закону, їх рішення в цій частиніє законними таобґрунтованимий відповідають вимогамстатей 58, 63, 64, 127, 128, 129 КПКтастатей 23,1166,1168,частин 1, 5 статті 1178 Цивільного кодексу України.
Задовольняючи частково заявлений позов про відшкодування моральної шкоди, який було уточненозаконним представником потерпілого до початку судового розгляду справи, суд урахував умисний характер правопорушення, глибину моральних та душевних страждань потерпілого, факт заподіяння йому тяжких тілесних ушкоджень, необхідність стаціонарного та амбулаторного лікування малолітнього потерпілого ОСОБА_11 , обставини вимушених змін у його життєвих стосунках з однолітками у зв`язку зі вчиненням щодо нього кримінального правопорушення, а також час та зусилля, необхідні для відновлення стану його здоров`я.
Апеляційний суд, належним чином перевіривши доводи, наведені в апеляційній скарзізахисника, визнав обґрунтованим висновок місцевого суду про те, що мало місце суспільнонебезпечне діяння, передбачене ч. 1 ст. 121 КК, і що його вчинив малолітній ОСОБА_7  у віці від 11 років до настання віку, з якого настає кримінальна відповідальність за це діяння. На усі доводи в апеляції, аналогічні доводам у касаційній скарзізахисника, надано обґрунтовані відповіді. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.
Оскільки закон України про кримінальнувідповідальністьзастосовано правильно, а істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність, які би впливали на обґрунтованість судових рішень щодо ОСОБА_7 , суди першої та апеляційної інстанцій у кримінальному провадженні не допустили,тому законнихпідстав для ОСОБА_21 судовихрішеньна підставахнаведених у касаційнійскарзізахисника,Верховний Суд не вбачає.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, пунктами 11, 15 розділу XI«Перехідні положення» КПК, п. 4 параграфа 3 Закону України «Перехідні положення» розділу 4 Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», Верховний Суд
ухвалив:
Ухвалу Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 13 жовтня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 3 травня 2018 року про застосування примусових заходів виховного характеру щодоОСОБА_7 , залишити без змін, а касаційну скаргу захисника малолітнього ОСОБА_7 – адвоката ОСОБА_6 , – залишити без задоволення. 
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.      
 
Судді:

 
ОСОБА_1           ОСОБА_22 ’єва