Постанова
Іменем України        
 
31 січня 2019 року                                                                        
м. Київ                                                                   
 
справа № 676/525/16-ц
провадження № 61-10501св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., 
 
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач - ОСОБА_4,
треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, 
 
провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Кам'янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 29 квітня 2016 року у складі судді Семенюк В. В. та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 06 липня 2016 року у складі колегії суддів: Заїки В. М., Варвус Ю. Д., Пастощука М. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
 
У січні 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом, який уточнило у процесі розгляду справи, до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, про вилучення та звернення стягнення на предмет застави.
 
Обґрунтовуючи позовні вимоги, ПАТ КБ «ПриватБанк» посилалося на те, що                        13 червня 2008 року між Закритим акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_5 було укладено кредитно-заставний договір                                            № VIUWA800000046 (далі - Кредитний договір), згідно з умовами якого позичальнику надано кредитні кошти у розмірі 29 972,78 доларів США під 16,92 % річних на строк до 12 червня 2013 року. Згідно з пунктами 7, 16.7 цього договору в забезпечення виконання зобов'язань за ним ОСОБА_5 передав у заставу банку автомобіль марки Volkswagen Touareg, 2003 року випуску, кузов НОМЕР_3, державний номерний знак (далі - д.н.з.) НОМЕР_1. Позичальник не виконував взятих на себе зобов'язань, внаслідок чого станом на 25 грудня 2015 року в нього утворилася заборгованість за Кредитним договором у розмірі 107 426,75 доларів США, з яких: заборгованість за кредитом - 20 299,64 доларів США; заборгованість за процентами за користування кредитом - 5 757,86 доларів США; заборгованість за комісією за користування кредитом - 6 294,40 доларів США; пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 69 948,92 доларів США, заборгованість зі штрафів, з яких: 10,89 доларів США - штраф (фіксована частина); 5 115,04 доларів США - штраф (процентна складова). В ході здійснення моніторингу кредиту було встановлено, що в порушення умов Кредитного договору, частини другої статті 586 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статті 17 Закону України «Про заставу» ОСОБА_5 без згоди банку реалізував заставний автомобіль ОСОБА_6, який в подальшому реалізував його ОСОБА_4 Враховуючи наведене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило: вилучити у ОСОБА_4 і передати в заклад банку автомобіль марки Volkswagen Touareg, 2003 року випуску, кузов НОМЕР_3, д.н.з. НОМЕР_1, комплект ключів та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу; в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором звернути стягнення на предмет застави - вказаний автомобіль, що належить на праві власності ОСОБА_4, шляхом його продажу банком з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, із зняттям з обліку в органах Державної автомобільної інспекції України, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.
 
Рішенням Кам'янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області               від 29 квітня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що спірний автомобіль не значився в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, тому ОСОБА_6 та                   ОСОБА_4 є добросовісними набувачами, які набули право власності на рухоме майно без обтяжень, а неправильне зазначення в договорі застави та реєстрі обтяжень № кузова/шасі НОМЕР_3 без цифри «7» після шести буквенно-цифрових символів заставного автомобіля марки Volkswagen Touareg, 2003 року випуску, тип транспортного засобу: легковий універсал-В, д.н.з. НОМЕР_1, унеможливлює ідентифікацію цього транспортного засобу. 
 
Ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 06 липня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено, а рішення Кам'янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 29 квітня 2016 року залишено без змін.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.
 
У серпні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Кам'янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 29 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 06 липня 2016 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення про задоволення позову.  
 
Касаційна скарга мотивована тим, що у реєстрі обтяжень, крім ідентифікаційного номера транспортного засобу (VIN-коду), вказані інші ідентифікуючі ознаки транспортного засобу, зокрема марка, модель, рік випуску та номер державної реєстрації, тому до спірних правовідносин не підлягає застосуванню частина перша статті 10 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень». Крім того, відомості про обтяження транспортного засобу  вносяться у свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, тому ОСОБА_6 був обізнаний про наявність обтяження автомобіля. Банк не давав згоду на відчуження рухомого майна, тому воно зберегло свою силу для нового власника.
 
У жовтні 2016 року ОСОБА_6 і ОСОБА_4 подали заперечення на касаційну скаргу, в якому просили її відхилити, посилаючись на те, що ОСОБА_6 ніколи не був знайомий із ОСОБА_5, а спірний транспортний засіб придбав в особи, яка діяла за довіреністю. Ні у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу, ні в реєстрі обтяжень не існувало відомостей про перебування автомобіля в заставі. VIN-код присвоюється один раз і є ідентифікатором транспортного засобу на весь період його використання. Номер державної реєстрації містить відомості про транспортний засіб саме щодо його власника, тому не може бути самостійною ідентифікуючою ознакою автомобіля.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Кам'янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області.
 
Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України               від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
20 лютого 2018 року справу № 676/525/16-ц  Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.
 
Позиція Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
 
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
 
Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
 
Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, щоза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.
 
Судами встановлено, що 13 червня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_5 було укладено Кредитний договір, згідно з умовами якого позичальнику надано кредитні кошти у розмірі 29 972,78 доларів США під 16,92 % річних на строк до 12 червня 2013 року.
 
Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
 
В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (частина друга статті 572 ЦК України).
 
З метою забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором,                ОСОБА_5 передав у заставу банку автомобіль марки Volkswagen Touareg,                   2003 року випуску, кузов НОМЕР_3, д.н.з. НОМЕР_1(пункти 7, 16.7 Кредитного договору).
 
Визначення поняття зобов'язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.
 
Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
 
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
ОСОБА_5 не виконував належним чином взятих на себе зобов'язань за Кредитним договором, внаслідок чого в нього утворилася заборгованість, яка за розрахунком ПАТ КБ «ПриватБанк» станом на 25 грудня 2015 року склала                 107 426,75 доларів США, з яких: заборгованість за кредитом - 20 299,64 доларів США; заборгованість за процентами за користування кредитом - 5 757,86 доларів США; заборгованість за комісією за користування кредитом - 6 294,40 доларів США; пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 69 948,92 доларів США, заборгованість зі штрафів, з яких: 10,89 доларів США - штраф (фіксована частина); 5 115,04 доларів США - штраф (процентна складова). 
 
Звертаючись до суду з цим позовом, ПАТ КБ «ПриватБанк» посилалося на те, що в порушення умов Кредитного договору ОСОБА_5 без згоди банку продав спірний автомобіль ОСОБА_6, який в подальшому продав його ОСОБА_4
 
Відповідно до частини другої статті 586 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, заставодавець має право відчужувати предмет застави, передавати його в користування іншій особі або іншим чином розпоряджатися ним лише за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено договором.
 
Заставодавець  зберігає  право розпорядження   заставленим майном, якщо інше не передбачено законом чи договором.  Заставодавець може відчужувати заставлене майно тільки за згодою заставодержателя (стаття 17 Закону України «Про заставу» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). 
 
Згідно з пунктом 5.2.16 Кредитного договору позичальник зобов'язується без попередньої письмової згоди банку не відчужувати і не допускати будь-якого відчуження чи іншої передачі предмета застави третій особі у власність, управління, зберігання чи будь-яке використання, а також не укладати відносно предмета застави жодних правочинів.
 
Тобто відчуження заставного майна повинно здійснювати лише за згодою заставодержателя.
 
Відповідно до частини першої статті 27 Закону України «Про заставу» застава зберігає силу, якщо за однією з підстав, зазначених в законі, майно або майнові права,  що  складають  предмет  застави, переходять у власність іншої особи. 
 
Частинами першою, другою статті 7 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» передбачено, що у правочині, на підставі якого або у зв'язку з яким виникає обтяження, повинен визначатись опис предмета обтяження. У разі відсутності опису предмета обтяження чи якщо існуючий опис не дозволяє ідентифікувати предмет обтяження, таке обтяження є недійсним. Якщо предметом обтяження є окремий об'єкт, його опис надається за індивідуальними ознаками. Якщо предметом обтяження є сукупність об'єктів рухомого майна, його опис також може надаватися за родовими ознаками. В обох випадках опис предмета обтяження повинен дозволяти ідентифікувати рухоме майно як предмет обтяження.
 
Відповідно до статті 9 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» предмет обтяження, право власності на який належить боржнику, може бути відчужений останнім, якщо інше не встановлено законом або договором. Якщо законом або договором передбачена згода обтяжувача на відчуження боржником рухомого майна, яке є предметом обтяження, така згода не вимагається в разі переходу права власності на рухоме майно в порядку спадкування, правонаступництва або виділення частки у спільному майні. У разі відчуження предмета обтяження боржником він зобов'язаний негайно письмово повідомити про це обтяжувача, який протягом п'яти днів з дня отримання цього повідомлення повинен зареєструвати відповідні зміни у відомостях про обтяження згідно зі статтею 13цього Закону. Якщо інше не встановлено законом, зареєстроване обтяження зберігає силу для нового власника (покупця) рухомого майна, що є предметом обтяження, за винятком таких випадків: 1) обтяжувач надав згоду на відчуження рухомого майна боржником без збереження обтяження; 2) відчуження належного боржнику на праві власності рухомого майна здійснюється в ході проведення господарської діяльності, предметом якої є систематичні операції з купівлі-продажу або інші способи відчуження цього виду рухомого майна.
 
Згідно з пунктом 1.5 Інструкції про порядок проведення криміналістичних досліджень транспортних засобів і реєстраційних документів, що їх супроводжують, працівниками Експертної служби Міністерства внутрішніх справ України (далі - МВС України), затвердженої наказом МВС України 31 травня 2013 року № 537, ідентифікація ТЗ - установлення відповідності характеристик, ознак певного ТЗ (тип, модель, рік виготовлення, колір, об'єм двигуна, повна маса тощо) даним виробника. Ідентифікаційний номер ТЗ (vehicle identification number - VIN) - структурне поєднання буквено-цифрових символів. Присвоюється виробником ТЗ з метою ідентифікації останнього та наноситься на деталі кузова, шасі (рами) згідно зі стандартами.
 
Судами встановлено, що ОСОБА_5 було передано в заставу банку автомобіль марки Volkswagen Touareg, 2003 року випуску, кузов НОМЕР_3,                           д.н.з. НОМЕР_1, що підтверджується Кредитним договором та витягом про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна від 12 січня 2016 року                 № 48756228.
 
Разом з тим ОСОБА_5 продав ОСОБА_6 автомобіль марки Volkswagen Touareg, 2003 року випуску, кузов НОМЕР_4, д.н.з. НОМЕР_2, за яким не було зареєстровано обмеження на заборону відчуження, що підтверджується довідкою Територіального сервісного центру № 6843 Регіонального сервісного центру в Хмельницькій області від 17 лютого 2016 року № 31/22/3-296.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
 
З огляду на викладене, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про те, що ідентифікація транспортного засобу здійснюється за  VIN-кодом, а неправильне зазначення такого у реєстрі обтяжень                 (№ кузова/шасі НОМЕР_3 без цифри «7» після шести буквенно-цифрових символів заставного автомобіля марки Volkswagen Touareg, 2003 року випуску, тип транспортного засобу : легковий універсал-В, д.н.з. НОМЕР_1) унеможливлює ідентифікацію транспортного засобу, який належить на праві власності                   ОСОБА_4 (№ кузова/шасі НОМЕР_4 без цифри «7» після шести буквенно-цифрових символів заставного автомобіля марки Volkswagen Touareg,                2003 року випуску, тип транспортного засобу : легковий універсал-В, д.н.з. НОМЕР_2).
 
Також правильними є висновки судів попередніх інстанцій про те, що ОСОБА_4 є добросовісним набувачем спірного транспортного засобу з огляду на таке.
 
Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
 
Разом з тим відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо згідно зі статтею 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього.
 
Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
 
Відповідно до частини першої статті 10 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у разі відчуження рухомого майна боржником, який не мав права його відчужувати, особа, що придбала це майно за відплатним договором, вважається його добросовісним набувачем згідно зі статтею 388 ЦК України за умови відсутності в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про обтяження цього рухомого майна. Добросовісний набувач набуває право власності на таке рухоме майно без обтяжень.
 
Враховуючи викладене, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку, що нові власники автомобіля ОСОБА_6 та ОСОБА_4 є добросовісними набувачами спірного транспортного засобу, оскільки вказаний автомобіль не значився в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна і обмеження на заборону на його відчуження були відсутні. Тому названі особи набули спірне майно без обтяжень, а відтак воно не може бути вилучене у них.
 
Доводи касаційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» про те, що в реєстрі обтяжень, крім VIN-коду, вказані інші ідентифікуючі ознаки транспортного засобу, зокрема марка, модель, рік випуску та номер державної реєстрації, не заслуговують на увагу, оскільки згідно з вищевказаним пунктом 1.5 Інструкції про порядок проведення криміналістичних досліджень транспортних засобів і реєстраційних документів, що їх супроводжують, працівниками Експертної служби МВС України, ідентифікаційний номер транспортного засобу (VIN-код) присвоюється виробником транспортного засобу з метою ідентифікації останнього та наноситься на деталі кузова, шасі (рами) згідно зі стандартами. Номер державної реєстрації транспортного засобу не є ідентифікуючою ознакою, оскільки містить лише відомості про транспортний засіб та його власника. Крім того, придбаний ОСОБА_6 спірний транспортний засіб не значився в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна і обмеження на його відчуження були відсутні. 
 
Посилання у касаційні скарзі на те, що ОСОБА_6 був обізнаний про наявність обтяження на автомобіль, оскільки у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу було внесено відомості про його обтяження, не доведені належними та допустимими доказами. Разом з тим у тимчасовому реєстраційному талоні, виданому         відчужувачу ОСОБА_5 на спірний автомобіль, відсутні відмітки про будь-які обтяження.
 
Обставини справи встановлені судами першої та апеляційної інстанцій на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суди дотрималися встановленого статтею 212 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень, принципу оцінки доказів, згідно з яким суди на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду справи аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін. 
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
Європейський з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ                       від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). 
 
Згідно з частиною третьою статті 401 та статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для їх скасування. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.
 
Рішення Кам'янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області                 від 29 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області                             від 06 липня 2016 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: | В. А. Стрільчук
| С. О. Карпенко
| В. О. Кузнєцов