Постанова
Іменем України
 
30 січня 2019 року
м. Київ
 
справа № 461/201/16-ц
провадження № 61-20702св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Стрільчука В. А.,
суддів:                Олійник А. С.,                                                 Погрібного С. О.,
                             Ступак О. В. (суддя-доповідач),                Усика Г. І.,
 
учасники справи: 
позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,
відповідач - ОСОБА_3,
третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю науково-виробнича фірма «Дока»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Галицького районного суду м. Львова від 15 вересня 2016 року у складі судді Радченка В. Є. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 22 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Левика Я. А., Ванівського О. М., Шандри М. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
У січні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю науково-виробнича фірма «Дока» (далі - ТОВ НВФ «Дока»), про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності.
 
Позовна заява мотивована тим, що 16 жовтня 2013 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ НВФ «Дока» укладений договір кредиту № КЮ-ВКЛ-2001657, відповідно до умов якого банк надав товариству кредит у розмірі 524 000,00 грн зі сплатою 27,99 % річних з кінцевим терміном повернення 15 жовтня 2016 року.
 
На забезпечення виконання зобов'язання за вказаним договором 16 жовтня 
2013 року укладений іпотечний договір, за умовами якого на забезпечення виконання зобов'язання ТОВ НВФ «Дока» в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_3
 
Позивач зазначає, що ТОВ НВФ «Дока» належним чином не виконує своїх зобов'язань за кредитним договором. Заборгованість станом на 15 грудня 2015 року становить 467 227,05 грн.
 
Посилаючись на вказані обставини, ПАТ «Дельта Банк» просило в рахунок часткового погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_3; визнати за ПАТ «Дельта Банк» право власності на вказану квартиру.
 
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 15 вересня 2016 року у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» відмовлено.
 
Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що розмір заборгованості товариства перед позивачем не є значним, оскільки розмір заборгованості погашено у 2/3 частини. Крім того, відповідач не є боржником за договором та передав у іпотеку власне житло, де фактично проживає, а отже, шкода, яку потенційно може бути завдано банку у зв'язку із відмовою у позові, та шкода, яка реально буде завдана відповідачу у зв'язку із задоволенням позову, є такими, що значно різняться між собою.
 
Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 22 листопада 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» відхилено. Рішення Галицького районного суду м. Львова від 15 вересня 2016 року залишено без змін.
 
Постановляючи ухвалу про відхилення апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції зазначив, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, рішення є законним і обґрунтованим, відповідає нормам матеріального та процесуального права, підстави для його зміни чи скасування відсутні.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
 
У січні 2017 року ПАТ «Дельта Банк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Галицького районного суду м. Львова від 15 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 22 листопада 2016 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що заборгованість за кредитним договором є різновидом збитків, оскільки ПАТ «Дельта Банк» не отримало плати за користування кредитом, адже надання кредитних коштів у користування зі сплатою відсотків є одним з ключових видів діяльності банку, відповідно несплата за користування кредитними коштами є прямими збитками, завданими банку, що стало причиною неплатоспроможності банку, отже, твердження суду першої інстанції про відсутність збитків завданих банку внаслідок невиконання умов кредитного договору, є таким, що не відповідає дійсності та суперечить нормам матеріального права. Крім того, законодавством не передбачено такої підстави для відмови у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки як неспівмірність заборгованості за основним зобов'язанням із вартістю майна, переданого в іпотеку у рахунок забезпечення належного його виконання.
 
Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу ПАТ «Дельта Банк».
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.
 
15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану цивільну справу передано до Верховного Суду. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 20 грудня 2018 року зазначену справу призначено до судового розгляду.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Згідно з частинами першою та третьою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. 
 
Позиція Верховного Суду
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення судів першої й апеляційної інстанцій скасуванню із ухваленням нового рішення.
 
Висновок суду касаційної інстанції ґрунтується на такому.
 
Судом встановлено, що 16 жовтня 2013 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ НВФ «Дока» укладений договір кредиту № КЮ-ВКЛ-2001657, відповідно до умов якого банк надав товариству кредит у розмірі 524 000,00 грн з обов'язком оплати за користування кредитом - 27,99 % річних з кінцевим терміном повернення до 15 жовтня 2016 року.
 
На забезпечення виконання зобов'язання за вказаним договором 16 жовтня 
2013 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_3 укладений іпотечний договір, за умовами якого відповідач передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.
 
22 серпня 2015 року ПАТ «Дельта Банк» направив ОСОБА_3 претензію з вимогою погасити заборгованість ТОВ НВФ «Дока» перед банком протягом 
30 календарних днів, з моменту направлення цієї претензії. У разі невиконання умов банку та непогашення боргу, банком буде розпочата процедура звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Рішенням Господарського суду Львівської області від 19 жовтня 2015 року, яке набрало законної сили 26 січня 2016 року, з ТОВ НВФ «Дока» на користь ПАТ «Дельта Банк» стягнуто 206 000,00 грн заборгованості за кредитом, 46 435,88 грн заборгованості зі сплати відсотків, 14,61 грн - пені, 0,73 грн - 3 % річних, 7 312,12 грн - пені за несвоєчасну сплату відсотків, 437,26 - 3 % річних за несвоєчасну сплату відсотків, 73 360,00 грн - штрафу.
 
Із зазначеного рішення вбачається, що стягнення за кредитним договором здійснюється у достроковому порядку у зв'язку з неналежним виконання позичальником умов договору.
 
Згідно із наданим позивачем розрахунком сума заборгованості ТОВ НВФ «Дока» за кредитним договором станом на 07 вересня 2016 року складається з: 0,00 грн - заборгованість за кредитом; 22 728,91 грн - пеня за несвоєчасне повернення кредиту; 61 921,49 грн - заборгованість за простроченими відсотками; 8 846,59 грн - пеня за несвоєчасне повернення процентів; 1 599,60 грн - підвищена ставка пені; 
68 120,00 грн - штраф; 1 651,60 грн - 3 % річних від суми неповерненого кредиту; 671,67 грн - 3 % річних від суми неповернених відсотків; 121,85 грн - підвищена ставка відсотків, всього - 165 661,71 грн.
 
Нормативно-правове обґрунтування
 
Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
 
Стаття 33 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон) передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.
 
Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
 
Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.
 
Статтею 36 Закону, яка має назву: «Позасудове врегулювання», передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:
- передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону;
- право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.
 
У свою чергу, статтею 37 Закону, яка має назву: «Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки», передбачено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.
 
Зміст наведених норм дає підстави для висновку, що стаття 37 Закону не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду. При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 ЦК України можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.
 
Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі. Таким чином, суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.
 
Такий висновок суду відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, висловленому у постанові від 21 березня 2018 року № 14-38цс18.
 
У зазначеній вище постанові Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для відступлення від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15, крім того, вказала наступне.
 
Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.
 
Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що розмір заборгованості ТОВ НВФ «Дока» перед банком є незначним порівняно із вартістю предмета іпотеки, а тому звернення стягнення на предмет іпотеки порушить принцип справедливості, проте суди не врахували, що відповідно до вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем, оскільки це виключно позасудовий спосіб врегулювання спору.
 
Отже, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, виходячи за межі доводів і вимог касаційної скарги, дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги, скасування рішень судів першої й апеляційної інстанцій та постановлення нового рішення про відмову у задоволенні позову з інших підстав, адже порушене право банку не може бути відновлене шляхом визнання права власності на предмет іпотеки в судовому порядку.
 
Враховуючи, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, тому рішення судів першої й апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог на підставі статті 412 ЦПК України.
 
Керуючись статтями 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів 

Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.
 
Рішення Галицького районного суду м. Львова від 15 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 22 листопада 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.
 
У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю науково-виробнича фірма «Дока», про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності відмовити.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                 В. А. Стрільчук
 
Судді:                                                                           А. С. Олійник
 
                                                                                                           С.О. Погрібний
 
                                                                                                           О.В. Ступак
 
                                                                                                           Г. І. Усик