П О С Т А Н О В А 
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
21 листопада 2018 року
м. Київ
Справа № 429/12773/12 (2а/429/317/12)
Провадження № 11-1005апп18
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача Прокопенка О. Б., 
суддів Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Гудими Д. А., Данішевської В. І., Золотнікова О. С., Кібенко О. Р., Князєва В. С., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Рогач Л. І.,                    Саприкіної І. В., Ситнік О. М., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., 
розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом Малого приватного підприємства «Фірма «Тілець» (далі - Підприємство) до Павлоградської міської ради Дніпропетровської області (далі - Міськрада) про визнання протиправними дій суб'єкта владних повноважень щодо порядку припинення договору оренди земельної ділянки та визнання незаконним рішення
за касаційною скаргою Підприємства на ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 11 грудня 2014 року(судді Туркіна Л. П., Дурасова Ю. В., Проценко О. А.),
УСТАНОВИЛА:
У грудні 2012 року Підприємство звернулося до суду з позовом, у якому з урахуванням уточнення позовних вимог просило:
- визнати протиправними дії Міськради щодо порядку припинення договору оренди земельної ділянки від 20 грудня 2011 року № 121240004000063 (далі - Договір оренди);
- визнати незаконним підпункт 9.1 пункту 9 рішення Міськради від 27 листопада              2012 року № 774-28/VI  «Про продовження строку дії договорів оренди земельних ділянок» (далі - рішення № 774-28/VI), згідно з яким Підприємству відмовлено у продовженні строку дії договору оренди земельної ділянки площею 0,00297 га на         вул. Ленінградській у м. Павлограді.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, Підприємство зазначило, що Міськрада, ухвалюючи оскаржуване рішення, вийшла за межі своїх повноважень, підстав для припинення дії Договору оренди, передбачених у ньому, не було, крім того, позивач належно виконував обов'язки за умовами цього договору та мав переважне право на його поновлення на новий строк. Також Підприємство послалося на порушення відповідачем місячного строку розгляду заяви позивача про продовження дії Договору оренди.
Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області постановою від                       17 лютого 2014 року в задоволенні позову відмовив.
Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції керувався тим, що відповідно до пункту 32 Договору оренди його дія припиняється в разі закінчення строку, на який його було укладено, при цьому договір було укладено на 1 рік. За висновком суду Міськрада довела відповідність оскаржуваного рішення в частині, що стосується інтересів позивача, вимогам законодавства.
Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 11 грудня                 2014 року рішення суду першої інстанції скасував, провадження у справі закрив, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, адже стосується спору про право.
Підприємство подало касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, порушує питання про скасування ухвали суду апеляційної інстанції про закриття провадження у справі та направлення справи до цього ж суду для продовження її розгляду.
Скаргу обґрунтовано тим, що в цій справі Підприємство оскаржує дії та рішення Міськради як суб'єкта владних повноважень, спір з відповідачем має ознаки публічно-правового та має розглядатися за правилами адміністративного судочинства. 
У запереченнях на касаційну скаргу Міськрада зазначає про обґрунтованість висновків суду апеляційної інстанції про необхідність закриття провадження у справі, адже вона, приймаючи оскаржуване рішення, владних управлінських функцій не здійснювала.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши в установлених статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) межах наведені в касаційній скарзі та запереченнях на неї доводи, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до частини другої статті 2 КАС (тут і далі - у редакції, чинній на час подання позову та постановлення судом оскаржуваної ухвали) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.
На підставі пункту 7 частини першої статті 3 КАС суб'єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.
Згідно із частиною другою статті 4 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Пунктом 1 частини другої статті 17 КАС визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.
Наведені норми узгоджуються з положеннями статей 2, 4 та 19 КАС у чинній редакції, якими визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб'єкт владних повноважень. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.
Суди встановили, що відповідно до пунктів 1, 2, 7 Договору оренди Міськрада на підставі рішення 10 сесії VI скликання від 2 серпня 2011 року № 231-10/VI надала, а Підприємство прийняло у строкове платне користування земельну ділянку загальною площею               0,00297 га для обслуговування торговельного павільйону, яка знаходиться за адресою: м. Павлоград, вул. Ленінградська (район торговельного центру), зі строком дії договору на один рік.
19 вересня 2012 року Підприємство звернулося до Міськради із заявою про продовження строку дії Договору оренди.
27 листопада 2012 року Міськрада прийняла рішення № 774-28/VI, яким, окрім іншого, позивачу було відмовлено у продовженні строку дії договору оренди земельної ділянки площею 0,00297 га на вул. Ленінградській у м. Павлограді (район торгового центру), яка використовувалась для обслуговування торговельного павільйону.
Згідно зі статтею 5 Земельного кодексу України (далі - ЗК) одним із принципів земельного законодавства є забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави.
Пунктами «а», «б» частини першої статті 12 ЗК передбачено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.
За частиною першою статті 124 ЗК передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.
Це положення узгоджується з вимогами частини другої статті 16 Закону України від                 6 жовтня 1998 року № 161-XIV «Про оренду землі», згідно з яким укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого в порядку, передбаченому ЗК, або за результатами аукціону.
Частинами першою та шостою статті 33 цього Закону передбачено, що по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі).                 У разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення в поновленні договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.
З наведеного можна зробити висновок про те, що з моменту укладення договору оренди землі між землекористувачем та органом місцевого самоврядування припиняються адміністративні відносини та в подальшому виникають договірні відносини, які характеризуються рівністю їх учасників та свободою договору. Такі ознаки притаманні цивільним, а не адміністративним правовідносинам, які з урахуванням суб'єктного складу можуть бути предметом судового розгляду у відповідному суді загальної юрисдикції або господарському суді.
Згідно із частиною першою статті 1 Господарського процесуального кодексу України (у редакції, чинній на час прийняття оскаржуваного судового рішення) підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з установленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 12 цього Кодексу (у зазначеній редакції) господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають із земельних відносин,         у яких беруть участь суб'єкти господарської діяльності, за винятком тих, що віднесено до компетенції адміністративних судів.
За змістом частин першої, другої статті 20 Господарського кодексу України держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів.
Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом, зокрема, визнання наявності або відсутності прав.
Зі змісту позовних вимог та наведених на їх обґрунтування доводів убачається, що Підприємство звернулося до адміністративного суду з позовом, направленим на поновлення порушеного, на його думку, відповідачем права користування земельною ділянкою (права на поновлення договору оренди), яке з огляду на суб'єктний склад сторін у справі підлягає захисту в порядку господарського судочинства.
Ураховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком суду апеляційної інстанцій про те, що спір у цій справі не має публічно-правового характеру,              а тому не підпадає під юрисдикцію адміністративних судів. 
Наведені в касаційній скарзі мотиви та доводи не спростовують цих висновків.
За правилами частини першої статті 350 КАС у чинній редакції суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій. 
Оскільки закриття апеляційним судом провадження у цій справі відповідає правильному застосуванню норм матеріального та процесуального права, касаційну скаргу Підприємства слід залишити без задоволення, а ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 11 грудня 2014 року- без змін.
Керуючись статтями 243, 341, 349, 350, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
1. Касаційну скаргу Малого приватного підприємства «Фірма «Тілець» залишити без задоволення.
2. Ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 11 грудня              2014 рокузалишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач | | О. Б. Прокопенко
Судді: | Н. О. Антонюк | Л. М. Лобойко
| С. В. Бакуліна | Н. П. Лященко
| В. В. Британчук | Л. І. Рогач
| Д. А. Гудима | О. М. Ситнік
| В. І. Данішевська | І. В. Саприкіна
| О. С. Золотніков | О. С. Ткачук
| О. Р. Кібенко | В. Ю. Уркевич
| В. С. Князєв |