Постанова
Іменем України
28 листопада 2018 року 
м. Київ
справа № 324/463/17-ц    
провадження № 61-40549 св 18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д.,             Черняк Ю. В., 
 
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ; 
представник позивача – ОСОБА_2 ;
відповідач – Міністерство оборони України;
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Пологівського районного суду Запорізької області у складі судді      Іванченка М. В. від 07 лютого 2018 року та постанову апеляційного суду Запорізької області у складі колегії суддів: Гончар М. С., Кочеткової І. В., Маловічко С. В., від 30 травня 2018 року, 
ВСТАНОВИВ :
У березні 2017 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди.
Позовна заява мотивована тим, що з 29 серпня 1967 року по 09 грудня      1969 року він проходив військову службу у Збройних Силах СРСР. У період   з 21 серпня 1968 року по 30 жовтня 1968 року він приймав участь у бойових  діях у Республіці Чехословаччині, про що свідчить видана йому довідка Пологівського районного військового комісаріату Запорізької області         від 25 лютого 2015 року № 1/293. Під час виконання інтернаціонального обов`язку він отримав мінно-вибухову травму (контузію головного мозку), що підтверджується висновком спеціаліста від 03 березня 2015 року           № 361/Ж, в якому встановлено наявність у нього слідів вогнепального (осколкового) поранення, отриманого у період проходження військової служби у 1968 році. Після звільнення з військової служби його періодично турбували головні болі, запаморочення, підвищений артеріальний тиск, порушення сну, дратівливість, погіршення пам`яті, загальна слабкість.            У 1998 році йому було встановлено третю групу інвалідності за загальним захворюванням. На засіданні Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишніх військовослужбовців було встановлено, що отримані ним поранення (контузія), пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії. Також зазначено, що у подальшому отримані позивачем ушкодження здоров`я призвели до розвитку стійких залишкових явищ поранення (контузії головного мозку).  20 квітня 2015 року за результатами огляду медико-соціальної експортної комісії йому було встановлено II групу інвалідності безстроково. Як зазначено у довідці до акту огляду медико-соціальної експортної комісії серії АВ № 0280847 від 20 квітня 2015 року, причиною інвалідності стали контузія, захворювання, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії. Крім того, йому було встановлено обмеження щодо характеру та умов праці, рекомендовано лікування у невропатолога, терапевта, хірурга, санаторно-курортне лікування. 
У зв`язку з інвалідністю він відчував глибокі моральні переживання та страждання, що зумовлені ушкодженням його здоров`я. Звичні життєві зв`язки були порушені, адже, відтепер він вимушений багато часу витрачати на амбулаторне та стаціонарне лікування. У зв`язку зі зниженням його працездатності та встановленням обмежень щодо умов і характеру праці, він не може продовжувати трудову діяльність на раніше встановленому рівні. У колі повністю працездатних чоловіків у нього загострюється почуття власної неповноцінності, що в свою чергу позначається на відносинах з оточуючими людьми, колегами. 
Враховуючи зазначене, оцінював завдану йому моральну шкоду у розмірі    50 тис. грн та вважав зазначену суму справедливою та адекватною глибині його душевних страждань. Так як його інвалідність пов`язана з виконанням обов`язків військової служби у країнах, де велися бойові дії, на нього розповсюджується дія Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», відповідно до статті 17 якого відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної та матеріальної шкоди провадиться у встановленому законом порядку. Датою виникнення права на відшкодування моральної шкоди є дата, коли йому було встановлено інвалідність, причиною якої є контузія, захворювання пов`язані з виконанням обов`язків військової служби у країнах, де велися бойові дії,    а саме – 20 квітня 2015 року. 
Посилаючись на викладене,  ОСОБА_1  просив суд стягнути з Міністерства оборони України на його користь у відшкодування моральної шкоди 50 тис. грн.
Рішенням Пологівського районного суду Запорізької області від 07 лютого 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено факт протиправних дій або бездіяльності Міністерства оборони України, причино-наслідкового зв`язку між завданою йому шкодою і протиправним діями завдавача шкоди.
Постановою апеляційного суду Запорізької області від 30 травня 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 – залишено без задоволення, рішенням Пологівського районного суду Запорізької області від 07 лютого 2018 року – без змін. 
Погоджуючись із рішенням районного суду, апеляційний суд також зазначив, що спори про відшкодування моральної шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення    у потерпілого права на її відшкодування. Позивач отримав поранення (травму) при виконанні службових обов`язків у Республіці Чехословаччині     у 1968 році, тобто до набрання чинності Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та ЦК України, тоді як законодавством, яке діяло на момент отримання позивачем ушкоджень здоров`я, взагалі не передбачалось регулювання правовідносин з відшкодування моральної шкоди.
У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити. 
Касаційна скарга мотивована тим, що він був військовозобов`язаним запасу Збройних Сил України до 01 жовтня 1998 року, тобто до дня виключення його з військового обліку. Таким чином, на нього поширюється дія Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та       членів їх сімей», зокрема статті 17 цього Закону, яка передбачає, що відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди провадиться у встановленому законом порядку. Статтею 3 Закону України «Про Збройні Сили України» передбачено, що Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України. Отже, обов`язок держави відшкодувати йому, як військовозобов`язаному запасу Збройних Сил України, завдану моральну шкоду покладається на Міністерство оборони України як на уповноважений орган державного управління. Датою спричинення йому моральної шкоди та виникнення права на її відшкодування є дата, коли йому вперше було встановлено ІІ групу інвалідності, причиною якої є захворювання, пов`язанні з виконанням обов`язків військової служби, а саме – 20 квітня 2015 року. Станом на         цю дату вже існували правові підстави для відшкодування немайнової шкоди за рахунок Міністерства оборони України. Крім того, чинним законодавством не передбачено заборони одночасного застосування як положень статті 16, так і положень статті 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів  їх сімей». Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Таким чином, особа, якій завдано моральної шкоди, має право на її відшкодування незалежно від інших виплат, які вона отримала, чи могла отримати. Суди дійшли помилкового висновку, що завдану йому моральну шкоду спричинено пораненням у 1968 році, до створення Міністерства оборони України, а тому на відповідача не може бути покладено обов`язок її відшкодування. 
У вересні 2018 року Міністерство оборони України подало до суду          відзив на касаційну скаргу, в якому зазначало, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, а доводи касаційної скарги – безпідставними. Позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження завдання йому моральної шкоди внаслідок протиправних дій відповідача, а також наявності причинно-наслідкового зв`язку між такими діями та завданою шкодою. Крім того, держава Україна в особі Міністерство оборони України не повинна відповідати за спричинення моральної шкоди позивачу під час проходження ним військової служби         у Республіці Чехословаччині, у зв`язку з тим, що Україна не є правонаступником армії Радянського Союзу, а Міністерство оборони України не є правонаступником Міністерства оборони СРСР. Суди попередніх інстанцій правильно застосували норми матеріального права    та врахували, що військова служба пов`язана із захистом Вітчизни, а        тому військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії    та грошові компенсації. Моральні страждання за виконання військового обов`язку вже враховані чинним законодавством. 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Відповідно до частин першої та другої статті 23ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. 
Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. 
Згідно з положенням частини першої статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини 
Відповідно до статті 58 Конституції Українизакони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Згідно з пунктами 2, 3 Рішення Конституційного Суду України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотню дію у часі законів та інших нормативно-правових актів) від 9 лютого 1999 року N 1-7/99 за загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта у часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час якого вони настали або мали місце. Проте надання зворотної сили у часі нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це у законі або іншому нормативно-правовому акті.
У постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»судам роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. 
При вирішенні позову про відшкодування моральної шкоди, необхідно з`ясовувати, коли виникли правовідносини сторін, коли заподіяна моральна шкода.
Судом установлено, що  ОСОБА_1 проходив військову службу                       у Збройних Силах СРСР з 29 серпня 1967 року по 09 грудня 1969 року,            що підтверджується військовим квитком серії НОМЕР_1 , виданим                15 березня 1976 року.
У період з 21 серпня 1968 року по 30 жовтня 1968 року  ОСОБА_1 приймав участь у бойових діях у Республіці Чехословаччині, про що свідчить видана йому довідка Пологівського районного військового комісаріату Запорізької області від 25 лютого 2015 року № 1/293.
Причиною виникнення інвалідності у  ОСОБА_1 стали травми, які пов`язанні з проходженням ним військової служби. У 1968 року при виконанні військового службового обов`язку у Республіці Чехословаччині він отримав множинні вогнепальні осколкові поранення голови (контузію головного мозку), шиї, грудей та кінцівок, що підтверджується висновком спеціаліста від 03 березня 2015 року № 361/Ж.
З витягу з протоколу Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв від 03 березня 2015 року № 720, вбачається, що отримана колишнім військовослужбовцем ОСОБА_1 мінно-вибухова травма (контузія головного мозку) та захворювання пов`язані з виконанням ним обов`язків військової служби при перебуванні    в країнах, де велися бойові дії. Також у вказаному протоколі зазначено, що    у подальшому отримані ним ушкодження здоров`я призвели до розвитку стійких залишкових явищ перенесеної закритої черепно-мозкової травми (1968 року контузії головного мозку) у вигляді післятравматичної, атеросклеротичної, гіпертонічної енцефалопатії II ступеня зі стійким цефалгічним, помірним вестибуло-атактичним, вираженим астено-невротичним, вегето-дистотичним, церебростенічним синдромами, нахилом до син копальних станів. ІХС, стенокардія напруги ІІФК. Атеросклеротичний кардіосклероз СН-ІІА. Гіпертонічна хвороба ІІ ступеня. Розповсюджений остеохондроз хребта.
За результатами повторного огляду за висновками медико-соціальної експертної комісії  ОСОБА_1 була встановлена ІІ група інвалідності безстроково, яка пов`язана з виконанням ним обов`язків військової служби при перебуванні у країнах, де велись бойові дії, що підтверджується довідкою до акта огляду медико-соціальної експертної комісії серії АВ         № 0280847 від 20 квітня 2015 року.
За таких обставин суди дійшли правильного висновку про те, що         ОСОБА_1 отримав поранення (травму) при виконанні службових обов`язків у Республіці Чехословаччині у 1968 році, тобто до набрання чинності Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та ЦК України, тоді як законодавством, яке діяло на момент отримання позивачем ушкоджень здоров`я, взагалі не передбачалось регулювання правовідносин з відшкодування моральної шкоди.
Крім того, позивачем не доведено протиправності дій або бездіяльності Міністерства оборони України (його посадових осіб), причинного зв`язку між його пораненням, контузією і захворюваннями, які настали внаслідок проходження військової служби у Радянській армії, та будь-якими діями або бездіяльністю Міністерства оборони України, яке було утворено після отримання позивачем поранень у Республіці Чехословаччинія, щ є його процесуальним обов`язком (ЦПК України).
Отже, підстав для покладення на Міністерство оборони України відповідальності за завдану позивачу шкоду відсутні.
Інші доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судових рішень не впливають.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу та залишити судові рішення без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 07 лютого 2018 року та постанову апеляційного суду Запорізької області від 30 травня 2018 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                               Б. І. Гулько
 
Д. Д. Луспеник
 
Ю. В. Черняк