ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2019 року 
м. Київ
Справа №  916/678/18 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Берднік І.С. - головуючого, Дроботової Т.Б., Чумака Ю.Я.,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Торгової компанії "АЛМІ" (підприємство у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю)  
на постанову Одеського апеляційного господарського суду від 17.09.2018 (у складі колегії суддів: Ярош А.І. (головуючий), Діброва Г.І., Принцевська Н.М.) 
та рішення Господарського суду Одеської області від 13.06.2018 (суддя Д'яченко Т.Г.)

та касаційну скаргу Южненської міської ради Одеської області
на постанову Одеського апеляційного господарського суду від 17.09.2018 (у складі колегії суддів: Ярош А.І. (головуючий), Діброва Г.І., Принцевська Н.М.) 

у справі № 916/678/18

за позовом  Южненської міської ради Одеської області
до Торгової компанії "АЛМІ" (підприємство у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю)
про стягнення 298 448,57 грн,

ВСТАНОВИВ:
У квітні 2018 року Южненська міська рада Одеської області (далі - Южненська міськрада) звернулася до суду з позовом до Торгової компанії "АЛМІ" (підприємство у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю) (далі - ТК "АЛМІ") про стягнення збитків у розмірі 298 448,57 грн.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ТК "АЛМІ", набувши право власності на  нежитлові приміщення торгового центру загальною площею 2001,6 кв. м, за адресою: Одеська обл., м. Южне, пр-т Леніна, 19-Х і 19-К, використовує земельну ділянку комунальної власності, на якій ці приміщення розташовано, без правовстановлюючих документів, що призвело до заподіяння позивачу збитків у виді неодержаного доходу, розмір яких за період з 01.01.2015 по 31.10.2017 становить 298 448,57 грн.
Як на правову підставу позову Южненська міськрада послалася, зокрема, на положення статті 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), статей 224, 225 Господарського кодексу України (далі - ГК), статей 156, 157, 206 Земельного кодексу України (далі - ЗК).
Рішенням Господарського суду Одеської області від 13.06.2018 позов задоволено. Стягнуто з ТК "АЛМІ" на користь Южненської міськради збитки у розмірі 298 448,57 грн та витрати зі сплати судового збору у розмірі 4 476,73 грн.
Судове рішення мотивовано тим, що використання ТК "АЛМІ" земельної ділянки комунальної власності, на якій розташовано належні відповідачу нежитлові приміщення, без правовстановлюючих документів призвело до ненадходження відповідних коштів до місцевого бюджету, що завдало збитків територіальній громаді м. Южного.
Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 17.09.2018 рішення Господарського суду Одеської області від 13.06.2018 частково скасовано, резолютивну частину рішення суду першої інстанції викладено у редакції, відповідно до якої позов задоволено частково. Стягнуто з ТК "АЛМІ" на користь Южненської міськради 271 119,17 грн та витрати зі сплати судового збору у розмірі 10 167,03 грн. У решті позову відмовлено.
Постанову суду мотивовано тим, що фактичне користування ТК "АЛМІ" земельною ділянкою, на якій знаходяться належний відповідачу на праві власності об'єкт нерухомого майна - нежитлові приміщення в торговому центрі, без правовстановлюючих документів, позбавило орендодавця - позивача можливості одержати дохід у виді орендної плати за землю, який позивач міг би одержати, якби його право не було порушено. Водночас суд апеляційної інстанції дійшов висновку про пропуск позивачем строку позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, за вимогами про стягнення з відповідача збитків, нарахованих за період з 01.01.2015 по 10.04.2015, і відмовив у задоволенні позовних вимог у цій частині.
Не погоджуючись із висновками судів першої та апеляційної інстанцій, у жовтні 2018 року ТК "АЛМІ" подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постановлені у справі судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Касаційну скаргу ТК "АЛМІ" обґрунтовує, зокрема тим, що судами попередніх інстанцій не враховано, що земельну ділянку, використанням якої відповідачем нібито завдано збитків позивачу, взагалі не сформовано, тому вона відповідно до положень частини 9 статті 79^1 ЗК не може бути об'єктом цивільних прав, а відтак і неможливо визначити розмір завданих використанням цієї земельної ділянки збитків; позивачем не доведено, а судами не встановлено межі земельної ділянки, якою користується відповідач; судами безпідставно визнано площу земельної ділянки у розмірі 4 856 кв. м, яку було використано при розрахунку збитків лише на підставі листа Управління архітектури та містобудування Южненської міськради, однак такий розмір земельної ділянки не підтверджується будь-якими іншими доказами; позивачем не надано витягу з технічної документації з нормативної грошової оцінки землі, а посилання судів на лист Управління Держгеокадастру від 24.08.2016 не є належним доказом визначення нормативної грошової оцінки землі; судами належним чином не з'ясовано наявність у діях відповідача складу цивільного правопорушення відповідно до статей 1166, 1193 ЦК і не наведено обґрунтування для застосування такого заходу відповідальності як стягнення збитків; позивачем не доведено, а судами не встановлено, що прилегла до торгового центра територія займається та використовується відповідачем; судом апеляційної інстанції неправильно визначено початок перебігу строку позовної давності та безпідставно встановлено пропуск позивачем такого строку лише з 01.01.2015 по 11.04.2015.  
Не погоджуючись із висновками суду апеляційної інстанції, у жовтні 2018 року Южненська міськрада подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Одеського апеляційного господарського суду від 17.09.2018 в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача збитків у розмірі 27 329,40 грн, а рішення Господарського суду Одеської області від 13.06.2018 залишити без змін.
Касаційну скаргу Южненська міськрада обґрунтовує, зокрема тим, що суд апеляційної інстанції, застосувавши наслідки спливу позовної давності за заявою відповідача, в порушення статті 267 ЦК не врахував, що така заява подається до суду першої інстанції до винесення рішення; дії відповідача зі сплати земельного податку свідчать про переривання перебігу позовної давності, отже, позивачем  строк звернення до суду з відповідними вимогами не пропущено; судом апеляційної інстанції при частковому задоволенні позовних вимог неправильно розраховано суму збитків і у постанові  розрахунку не наведено.
Южненська міськрада у відзиві на касаційну скаргу ТК "АЛМІ" просила залишити цю скаргу без задоволення та зазначила про безпідставність доводів відповідача. Зокрема, позивач послався на те, що відповідачем разом з іншими власниками приміщень торговельного центру право на земельну ділянку не оформлено, а використання землі є платним, отже, користування відповідачем земельною ділянкою без оформлення такого права позбавило позивача можливості одержати дохід у виді орендної плати за землю, при цьому відповідачем не доведено обставин звернення до позивача з заявою про відведення земельної ділянки, оскільки саме на землекористувача покладається обов'язок вчинити ряд певних дій щодо виготовлення та погодження технічної документації із землеустрою; відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження іншої площі земельної ділянки, аніж  4 856 кв. м, що необхідна для розміщення та обслуговування будівлі торгівельного центру і яку було використано при розрахунку збитків; позов заявлено у межах строку позовної давності.
ТК "АЛМІ" у відзиві на касаційну скаргу Южненської міськради, заперечуючи проти її задоволення, навела аргументи аналогічні, викладеним у касаційній скарзі відповідача.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши наведені у касаційних скаргах доводи та заперечення проти них, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд вважає, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.
При вирішенні справи судами попередніх інстанцій установлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 27.08.2008 № 1247 та договору купівлі-продажу від 23.11.2006 ТК "АЛМІ" є власником нежитлових приміщень торгового центру загальною площею 2 001,6 кв. м, яким присвоєно поштові адреси:  Одеська обл., м. Южне, пр-т Леніна, 19-Х і пр-т Леніна, 19-К.
Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19.08.2013 № 8155501 та від 21.08.2013 № 8266740 за ТК "АЛМІ"зареєстровано право власності на нежиле приміщення загальною площею 311,9 кв. м за адресою: Одеська обл., м. Южне, пр-т Леніна, 19-К і нежиле приміщення загальною площею 1 689,7 кв. м за адресою Одеська обл., м. Южне, пр-т Леніна, 19-Х (т.1 а.с.184-187).
Відповідно до рішення Южненської міськради від 17.11.2015 № 14-VІІ  частину пр-ту Леніна перейменовано у пр-т Миру.
Будівля "Торгового центру" розташована за адресою: Одеська обл., м. Южне,  пр-т Миру (колишня Леніна), 19. 
Згідно з рішенням Южненської міськради від 22.08.2007 № 447-V "Про надання дозволу суб'єкту підприємницької діяльності-фізичній особі Гострику В.М., Приватному підприємству "Людвік-Юг", суб'єкту підприємницької діяльності-фізичній особі Жданову С.О., фізичній особі-підприємцю Талановій Т.Г., фізичній особі-підприємцю Гайдамак О.Є., ТК "АЛМІ", фізичній особі-підприємцю Ільчук Г.А., Приватному підприємству "Арніка", суб'єкту підприємницької діяльності-фізичній особі Любівому В.О., Приватному малому підприємству "Гармонія" та Фонду комунального майна Южненської міської ради на оформлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приблизною площею 0,6118 га в спільну довгострокову оренду терміном на 10 років з визначенням дольової участі у загальній площі землекористування кожного власника приміщень "Торгового центу" для експлуатації та обслуговування будівлі "Торговий цент", розташованого за адресою: Одеська обл., м. Южне, пр-т Леніна, 19, із земель територіальної громади м. Южного Одеської обл.," було надано дозвіл ТК "АЛМІ" разом з іншими користувачами на оформлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приблизною площею 0,6118 га в спільну довгострокову оренду терміном на 10 років з визначенням дольової участі у загальній площі землекористування кожного власника приміщень "Торгового центру", для експлуатації та обслуговування будівлі "Торговий цент", для експлуатації та обслуговування будівлі (т. 1 а.с.50).
Проте, станом на час розгляду справи у судах попередніх інстанцій, земельна ділянка комунальної власності під будівлею "Торгового центру" не сформована, проект землеустрою щодо її відведення в оренду землекористувачам не розроблявся, кадастровий номер відсутній, державна реєстрація земельної ділянки не проводилася.
Відповідно до інформації, наданої Управлінням архітектури та містобудування Южненської міськради у листі від 17.03.2017 № 51/14-01-15, площа земельної ділянки, розташованої по пр-ту Миру, 19 у м. Южному Одеської обл., становить 4 856 кв. м, у тому числі, площа будівлі  2 534 кв. м, площа прибирання  2 322 кв. м (т. 1 а.с. 27-28).
У листі Управління Держгеокадастру у Комінтернівському районі Одеської області від 24.08.2016 № 34-1503-0.12-7734/2-16 зазначено, що відповідно до технічної документації з нормативної грошової оцінки земель м. Южне Южненської міськради Одеської обл., виготовленої у 2013 році ДП "Одеський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою", затвердженої рішенням Южненської міськради від 03.07.2014 № 1173-VІ, нормативна грошова оцінка 1 кв. м земельної ділянки за адресою: Одеська обл., м. Южне, пр-т Леніна, 19, з урахуванням середньої (базової) вартості 1 кв. м земель населеного пункту - 346,96 грн, за визначеним місцезнаходженням земельної ділянки (ІХ економіко-планувальна зона Км2=1,40), при застосуванні сукупного локального коефіцієнту Км3=1,3800, коефіцієнту функціонального використання Кф=2,5 (землі комерційного використання) та індексації станом на 01.01.2016 становить 3 025,65 грн (т. 1 а.с. 29).
Рішенням виконавчого комітету Южненської міськради від 16.03.2017 № 576 створено комісію з визначення збитків (неодержаного Южненською міськрадою доходу) внаслідок використання ТК "АЛМІ" земельної ділянки без правовстановлюючих документів. Рішення про створення комісії було направлено відповідачу листом Южненської міськради від 23.10.2017 № 577/11-01-32, яким відповідача було запрошено на засідання комісії (т. 1 а.с. 31).
31.10.2017 за результатами засідання вказаної комісії складено протокол № 01, за змістом якого збитки (неодержаний Южненською міськрадою доход) внаслідок використання ТК "АЛМІ" земельної ділянки без правовстановлюючих документів за період з 01.01.2015 по 31.10.2017 становлять 298 448,57 грн. Додатком до цього протоколу є акт збитків. Копії акта та протоколу отримано ТК "АЛМІ",  про що свідчить підпис представника відповідача (т. 1 а.с. 32-35). 
Рішенням виконавчого комітету Южненської міськради від 11.12.2017 № 1019 затверджено акт збитків (неодержаного Южненською міськрадою доходу) внаслідок використання ТК "АЛМІ" земельної ділянки без правовстановлюючих документів.
Несплата відповідачем завданих збитків стала підставою для звернення позивача до суду з відповідним позовом.
Суди попередніх інстанцій, застосувавши до спірних правовідносин положення статей 22, 1166, 1193 ЦК, статей 152, 156, 157 ЗК, Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.1993 № 284 (далі - Порядок визначення та відшкодування збитків від 19.04.1993 № 284), дійшли висновку, що бездіяльність відповідача щодо вжиття передбачених законом заходів зі своєчасного оформлення права користування земельною ділянкою призвела до неодержання територіальною громадою доходів, що завдало позивачу збитків.
Проте, Касаційний господарський суд не погоджується із вказаними висновками судів попередніх інстанцій, оскільки вони є передчасними, зробленими без належного з'ясування і оцінки обставин справи та з порушенням вимог чинного законодавства.
Суди першої та апеляційної інстанцій застосували до правовідносин сторін приписи статті 22, глави 82 ("Відшкодування шкоди"), глави 24 ЗК  ("Відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам") та Порядок визначення та відшкодування збитків від 19.04.1993 № 284. Суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, встановив склад цивільного правопорушення у бездіяльності відповідача - невжитті ним передбачених законом заходів зі своєчасного оформлення права користування земельними ділянками, що призвело до неодержання доходів територіальною громадою.
Відповідно до пункту 2 частини другої статті 22 ЦК збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Частина перша статті 1166 ЦК встановлює, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до частини 2 статті 152 ЗК  власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків, а згідно з пунктом "д" частини 1 статті 156 ЗК власникам землі відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.
За змістом вказаних приписів ЦК і ЗК відшкодування шкоди (збитків) є заходом відповідальності, зокрема за завдану шкоду майну чи за порушення прав власника земельної ділянки.
Шкода, завдана майну юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина 1 статті 1166 ЦК). Підставою для відшкодування є наявність таких елементів складу цивільного правопорушення як: шкода; протиправна поведінка її заподіювача; причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від обов'язку її відшкодовувати, якщо доведе, що шкода заподіяна не з її вини (частина 2 статті 1166 ЦК).
Предметом регулювання глави 83 ЦК є відносини, що виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Відповідно до частин 1,2 статті 1212 ЦК  особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Кондикційні зобов'язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. 
За змістом приписів глав 82 і 83 ЦК для деліктних зобов'язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов'язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов'язаннях. Натомість, для кондикційних зобов'язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.
Обов'язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов'язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.
За змістом глави 15 ЗК у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, право користування земельною ділянкою комунальної власності реалізується через право постійного користування або право оренди.
Частина перша статті 93 ЗК встановлює, що право оренди земельної ділянки це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов'язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт "в" частини 1 статті 96 ЗК). Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права (стаття 125 ЗК).
Виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені і яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Проте, враховуючи приписи статті 120 ЗК, не є правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій ці будинок, будівля, споруда розташовані.
До моменту оформлення власником об'єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об'єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.
Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов'язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК. 
Зазначена правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц, від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17.
Ураховуючи наведене, відсутні підстави застосовувати до спірних правовідносин  у справі, яка розглядається, приписи чинного законодавства України про відшкодування шкоди (збитків) власникам земельних ділянок.
При зверненні з позовом у цій справі Южненська міськрада послалася на положення статті 22 ЦК, статей 152, 156, 157 ЗК та постанову Кабінету Міністрів України № 284 від 19 квітня 1993 року "Про затвердження порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам" як на підставу своїх вимог і при цьому зауважила, що заявлена до стягнення сума є збитками у розмірі неодержаної орендної плати в розмірі 298 448,57 грн за використання земельної ділянки без правовстановлюючих документів, внаслідок чого позивач був позбавлений можливості отримати дохід у такому розмірі від здачі спірної земельної ділянки в оренду. 
Підставами заявленого позову є обставини, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, а не саме по собі посилання на норми матеріального права.
Відповідно до частини 2 статті 4, статті 162  Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) господарські суди розглядають справи за позовами суб'єктів господарської діяльності, фізичних осіб, які такими не є, державних та інших органів, які визначають предмет (матеріально-правову вимогу) та підстави (обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, а не самі лише посилання позивача на певну норму закону) позову.
При цьому, господарський суд з'ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення саме ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.
Отже, саме на суд покладено обов'язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17.10.2018 у справі № 908/2552/17. 
Водночас за змістом статті 236 ГПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Суд при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин має враховувати висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду (частина 1, 4 зазначеної статті).
За таких обставин суди першої та апеляційної інстанцій при вирішенні справи не врахували правових висновків Великої Палати Верховного Суду, зокрема, викладених у постанові від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц, належно не здійснили правову кваліфікацію відносин сторін, виходячи із обставин, встановлених під час розгляду справи, та неправильно застосували до спірних правовідносин норми матеріального права, які їх регулюють.
У зв'язку з цим, касаційна інстанція вважає такими, що не мають істотного значення для правильного вирішення спору посилання ТК "АЛМІ"  на недоведеність у діях відповідача усіх елементів складу цивільного правопорушення, які можуть бути підставою для покладання на відповідача відповідальності у вигляді відшкодування збитків.
Разом із тим згідно зі статтею 206 ЗК використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
Плата за землю - це загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності (підпункт  14.1.147  пункту  14.1  статті  14 Податкового кодексу України (далі ПК)  у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). 
Земельним податком є обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов'язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункти 14.1.72, 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 ПК у відповідній редакції).
Відповідно до частини 5 статті 5 Закону України "Про оцінку земель"    нормативна грошова оцінка земельних ділянок використовується для визначення розміру, зокрема земельного податку, орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.
Згідно з частиною 1 статті 13 Закону України "Про оцінку земель" нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.
Відповідно до наведених вище положень чинного законодавства нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати, який в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлено положеннями пункту 288.5.1 статті 288 ПК.
Відповідно до пункту 288.5.1 статті 288 ПК України (в редакції, чинній упродовж 2015-2016рр.) розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою 3 відсотків нормативної грошової оцінки і не може перевищувати 12 відсотків нормативної грошової оцінки.
В свою чергу згідно з пунктом 288.5.1 статті 288 ПК України (в редакції, чинній з 01.01.2017 по 31.12.2017) розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою розміру земельного податку, встановленого для відповідної категорії земельних ділянок на відповідній території та не може перевищувати 12 відсотків нормативної грошової оцінки.
Отже, у період з 2015 по 2016 рік граничний (мінімальний) розмір орендної плати у 3 відсотка від нормативної грошової оцінки землі чітко встановлювався в силу прямих вказівок закону, як наслідок, не потребував додаткового регулювання рішеннями органів місцевого самоврядування про встановлення ставок земельного податку і орендної плати. Натомість у 2017 році річний розмір орендної плати не міг бути меншим розміру земельного податку, тобто прив'язувався до останнього (земельного податку), який, в свою чергу мав встановлюватися для відповідної категорії земельних ділянок на відповідній території, що неможливо визначити без відповідного рішення органу місцевого самоврядування.
Водночас з цього приводу заслуговують на увагу викладені у відзиві на касаційну скаргу ТК "АЛМІ" доводи позивача про те, що у відповідача немає і не може бути в користуванні окремої земельної ділянки, стосовно якої має видаватися витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, так як земельну ділянку можливо сформувати тільки під всією будівлею "Торгового центру" по пр-ту Миру, 19 у м. Южне Одеської області, підтвердженням чого є невиконання ТК "АЛМІ" та іншими власниками приміщень у "Торговому центрі" рішення Южненської міськради від 22.08.2007 №447-V.
Водночас суди попередніх інстанцій при вирішенні спору послалися на поданий позивачем акт комісії з обстеження прилеглої території до торгівельного центру, розташованої за адресою: Одеська обл., м. Южне, пр-т Миру, 19, від 13.03.2018 і дійшли висновку, що відповідачем також використовується без правовстановлюючих документів і зазначена територія, проте, судами взагалі не обґрунтовано, яке правове значення для вирішення цієї справи має зазначений документ з урахуванням того, що на час прийняття рішення виконавчого комітету Южненської міськради від 11.12.2017 № 1019, яким затверджено акт збитків (неодержаного Южненською міськрадою доходу) внаслідок використання ТК "АЛМІ" земельної ділянки без правовстановлюючих документів, такого акта складено не було і питання правомірності користування відповідачем прилеглою територією до торгівельного центру не було предметом розгляду комісії при визначенні розміру збитків.
Зважаючи на те, що спірний період, за який заявлено позовні вимоги, охоплює 2015, 2016 роки та частково 2017 рік (з 01.01.2017 по 31.10.2017), а з матеріалів справи не вбачається прийняття Южненською міськрадою рішення про встановлення ставок земельного податку на 2017 рік, колегія суддів вважає, що не розмежувавши норми пункту 288.5.1 статті 288 ПК у відповідних редакціях, які підлягають застосуванню при обчисленні розміру недоотриманих доходів у вигляді орендної плати у відповідний період, суди першої та апеляційної інстанцій передчасно дійшли висновків щодо наявності підстав для задоволення позову. 
З приводу доводів скаржників щодо порушення судом апеляційної інстанції положень законодавства, які регулюють позовну давність, колегія суддів зауважує таке.
Поняття позовної давності унормовано главою 19 ЦК. Норми про позовну давність мають імперативний характер. 
Відповідно до статті 256 ЦК позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. 
Загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність) статтею 257 ЦК встановлено в три роки. Строк позовної давності тривалістю в три роки застосовується у вигляді загального правила, якщо для відповідної вимоги не встановлено спеціального строку. 
Перебіг позовної давності відповідно до статті 261 цього Кодексу починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
Згідно зі статтею 260 ЦК позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.
За змістом статті 264 ЦК перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
Разом із тим відповідно до частин 3-5 статті 267 ЦК позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові; якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Як установлено судом апеляційної інстанції, Южненська міськрада звернулася до суду з позовом у цій справі 11.04.2018 (згідно штампу реєстрації позовної заяви у Господарському суді Одеської області, відбиток печатки на конверті нечитабельний), збитки заявлено за період з 01.01.2015 по 31.10.2017. Судом зауважено, що відповідач не приймав участі у розгляді справи в суді першої інстанції, що є доводом апеляційної скарги, отже, він був позбавлений права на подання своїх заперечень проти позовних вимог, а також заяви про застосування строків позовної давності. З урахуванням цього, суд дійшов висновку, що позивачем пропущений строк позовної даності на звернення до суду з позовом про стягнення з відповідача збитків, нарахованих за період з 01.01.2015 по 11.04.2015.
Проте, суд апеляційної інстанції при застосуванні наслідків спливу позовної давності за вимогами про стягнення з відповідача збитків, нарахованих за період з 01.01.2015 по 11.04.2015, обмежившись посиланням на пропуск позивачем строку позовної давності за такими вимогами, у порушення вимог процесуального закону не встановив і в постанові не зазначив момент, з якого позивачу стало відомо або мало бути відомо про порушення його права, а відтак - передчасно задоволено  заяву відповідача про застосування наслідків порушення позивачем строку позовної давності у цьому спорі до певних вимог. Водночас судом взагалі не надано оцінки доводам позивача про переривання перебігу позовної давності вчиненням відповідачем дій, що свідчать про визнання ним свого обов'язку зі сплати відповідних платежів, а саме вчинення дій зі сплати земельного податку.
Відтак, при дослідженні питання пропуску позовної давності в даному спорі слід з'ясувати, чи відбулося переривання перебігу позовної давності, та, виходячи зі встановлених обставин, правильно встановити його початок та перебіг.
Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 74, 76, 77, 86 ГПК визначено обов'язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.
Ураховуючи наведене, суди першої та апеляційної інстанцій не дотрималися вимог процесуального закону щодо прийняття судового рішення на підставі всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, належним чином не дослідили зібрані у справі докази та не встановили пов'язані з ними обставини, що входили до предмета доказування, тому висновки цих судів щодо наявності підстав для задоволення позову є передчасними.
Порушення попередніми судовими інстанціями норм процесуального права унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення цієї справи. 
Відповідно до частин 1, 2  статті 300 ГПК, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 308 ГПК суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
Зважаючи на викладене, а також відповідно до положень статті 310 ГПК  постановлені у справі судові рішення підлягають скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до суду першої інстанції. При новому розгляді справи суду необхідно врахувати викладене, перевірити доводи сторін та подані ними докази, дати їм належну правову оцінку і в залежності від встановленого вирішити спір відповідно до закону. За результатами нового розгляду має бути вирішено й питання щодо розподілу судових витрат зі справи.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційні скарги Торгової компанії "АЛМІ" (підприємство у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю) і Южненської міської ради Одеської області задовольнити частково. 

2. Постанову Одеського апеляційного господарського суду від 17.09.2018 та рішення Господарського суду Одеської області від 13.06.2018 у справі № 916/678/18 скасувати.

3. Справу № 916/678/18 передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий  суддя                                                                         І.С. Берднік

Судді:                                                                                                  Т.Б. Дроботова

                                                                                                            Ю.Я. Чумак