Постанова
Іменем України
 
17 січня 2019 року
м. Київ
справа №188/1456/17
провадження № 51-5071км 18
 
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
ОСОБА_1 ,
суддів            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання  ОСОБА_4 ,
прокурора                             ОСОБА_5 ,          
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційнускаргупершого заступника прокурора Дніпропетровської області на ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2017 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за№12017040530000452,заобвинуваченням 
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України,уродженця с. КамянеП`ятихатського р-ну Дніпропетровської обл., жителя АДРЕСА_1 ,зареєстрованого там само,раніше судимого: 22 травня2013 року за ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі – КК) засудженого до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, на підставі ст. 75 КК звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки;8 липня 2014 року – за ч. 3 ст. 185, ст. 70 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців і 16 листопада 2016 року звільненого умовно-достроково від відбування покарання, невідбута частина якого становить 1 рік 4 місяці 28 днів,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК. 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
 
За вироком Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 1 листопада 2017 рокузатверджено угоду про примиреннявід 11 жовтня2017 року у кримінальному провадженні № 12017040530000452, укладену між обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .Визнано ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.185 КК,  та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік, а на підставі ч. 1 ст. 71 КК до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 8 липня 2014 року й остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 3 місяці.
Цивільний позов не заявлено.
Вирішено питання щодо речових доказів і судових витрат у кримінальному провадженні.
Зазначеним вироком установлено, що 3 липня 2017 року о 21:00 ОСОБА_6 ,скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, шляхом вільного доступу, умисно, таємно, повторно викрав велосипед марки «FormulaGallo24» вартістю 389 грн, який стояв під парканом на АДРЕСА_1 ,що належав ОСОБА_8 , заподіявши потерпілій шкоди на вказану суму.
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2017 рокуапеляційне провадження за апеляційною скаргою першого заступника прокурора Дніпропетровської області на зазначений вирок щодо ОСОБА_6 закрито.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду як незаконної та необґрунтованої, постановленої з істотним порушенням кримінального процесуального закону, та про призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції. На обґрунтування своїх вимог зазначає, що місцевий суд,приймаючи рішення про затвердження угоди та призначення узгодженого сторонами покарання ОСОБА_6 ,не дотримався вимог статей 471, 474 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК), не перевіривїї, тоді як узгоджена між сторонами міра покарання не відповідає вимогам ст. 71 КК. Крім того, суд апеляційної інстанції, приймаючи рішення про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою прокурора, не дотримався вимог ч. 4 ст. 309, ст. 407 КПК, порушив правову процедуру розгляду справ, вийшов за межі своїх повноважень, прийняв незаконне рішення, внаслідок чого позбавив прокурора права, передбаченого ч.4 ст. 36 КПК, на апеляційне оскарження вироку суду першої інстанції. 
Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор вважала касаційну скаргу обґрунтованою і просила її задовольнити.
Мотиви Суду
Кримінальним процесуальним законом визначено суттєві особливості розгляду кримінальних проваджень на підставі угод (диференціація процесуальної форми). Главою 35 КПК передбачено умови, за яких може бути укладено угоду про примирення або угоду про визнання винуватості, вимоги до змісту угоди, порядок судового провадження на підставі угоди. Відповідно, кримінальним процесуальним законом передбачено також особливості апеляційного оскарження вироку на підставі угоди.
Згідно з вимогами п. 3 ч. 3 ст. 394 КПК вирок суду першої інстанції на підставі угоди про примирення між потерпілим та підозрюваним, обвинуваченим може бути оскаржено в апеляційному порядку прокурором виключно на підставах затвердження судом угоди у кримінальному провадженні, в якому згідно зч. 3ст. 469 цього Кодексу угоду не може бути укладено.
Відповідно до ч. 3 ст. 469 КПК угоду про примирення між потерпілим та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладено у провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості та в кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення. Крім того, як зазначено в п. 19 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 грудня 2015 року №13 «Про практику здійснення судами кримінального провадження на підставі угод», приймаючи рішення щодо затвердження укладеної між сторонами кримінального провадження угоди, суд має враховувати, що у кримінальних правопорушеннях, де основним безпосереднім об`єктом виступають публічні інтереси (зокрема немайнові), а завдана конкретним фізичним чи юридичним особам шкода є лише проявом посягання на основний об`єкт, укладення угоди про примирення не допускається.
Згідно з матеріалами провадження  ОСОБА_6 обвинувачувався у вчиненні злочину середньої тяжкості, безпосереднім об`єктом посягання якого були виключно майнові інтереси потерпілої ОСОБА_8 , а тому перешкод до укладання угоди про примирення між обвинуваченим і потерпілим за вказаними вище підставами не було.
Як видно зі змісту апеляційної скарги прокурора на вирок суду першої інстанції про затвердження угоди, помилкою в застосуванні закону про кримінальну відповідальність, яку допустив суд при ухваленні вироку,  є ОСОБА_9 покарання на підставі ст. 71 КК.
З тексту угоди від 11 жовтня 2017 року між ОСОБА_7 та обвинуваченим ОСОБА_6 вбачається, що сторони погодилися на призначення покарання ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 185 КК у виді позбавлення волі, а на підставі ч. 1 ст. 71 КК – частковоприєднати до призначеного покарання невідбуту частину покарання за вирокомПертропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 8 липня 2014 року та остаточно визначити покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 3 місяці.
Відповідно до п. 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, якщо в угоді наявні недоліки, які за своїм змістом не є суттєвими, зокрема, угода вміщує суперечності, неточності, що обумовлено переважно правовою необізнаністю сторін, з огляду на заборону, передбачену ч. 8 ст. 474 КПК, щодо повторного звернення з угодою в одному кримінальному провадженні правильним видається надання судом можливості сторонам уточнення укладеної угоди, внесення відповідних змін до її змісту. При цьому такі зміни мають бути погоджені між сторонами, відображені в журналі судового засідання, технічному записі та судовому рішенні. 
З аудіозапису судового засідання та журналу судового засідання від 1 листопада 2017 року вбачається, що прокурор не заявив суду, що угода містить недоліки, і просив її затвердити і призначити ОСОБА_6 покарання згідно з угодою про примирення (а.к.п. 17). Таким чином, угоду було погоджено стороною обвинувачення.
13 грудня 2017 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою першого заступника прокурора Дніпропетровської області на вирок Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 1 листопада 2017 року.
22 грудня 2017 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою першого заступника прокурора Дніпропетровської області закрито.
Апеляційний суд, встановивши, що відповіднодо вимог п. 2 ч. 4 ст. 394 КПК у прокурора не було підстав для оскарження вищезазначеного вироку суду на підставі угоди про примирення між потерпілою та обвинуваченим, дійшов висновку про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою прокурора, керуючись положеннями ч. 4 ст. 399 КПК.
В мотивувальній частині ухвали суду апеляційної інстанції зазначено, що згідно з вимогами ч. 4 ст. 399 КПК суддя-доповідач відмовляє у відкритті апеляційного провадження, зокрема, у випадку, якщо апеляційну скаргу подано на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку.
Колегія суддів погоджується з таким висновком апеляційного суду, оскільки вирок суду першої інстанції на підставі угоди про примирення може бути оскаржений обмеженим колом суб`єктів та на чітко визначених законом підставах, зазначених у ч. 3 ст. 394 КПК. Зокрема, відповідно до положень зазначеної статті прокурор може оскаржувати таке судове рішення виключно на підставах затвердження судом угоди у кримінальному провадженні, в якому згідно з ч. 3 ст. 469 КПК угода не може бути укладена.
Водночас, в апеляційній скарзі прокурор не вказував на порушення ч. 3 ст. 469 КПК, натомість зазначав про порушення судом першої інстанції вимог п. 1 ч. 7ст. 474 КПК, які з огляду на положення п. 3 ч. 3 ст. 394 КПК не давали йому права на оскарження вироку на підставі угоди про примирення.
Суд звертає увагу, що перший заступник прокурора Дніпропетровської області  в апеляційній скарзі просив скасувати вирок у зв’язку з неправильним застосуванням закону про кримінальну відповідальність та порушенням кримінального процесуального закону при призначенні покарання ОСОБА_6 . Зокрема, прокурор не погоджувався з розміром покарання, яке ОСОБА_10 на підставі ст. 71 КК.  
Така позиція дає Суду підстави для висновку, що призначене ОСОБА_6 покарання на підставі ст. 71 КК, яке було зазначене в угоді, прокурор не вважав обставиною, що унеможливлювала її затвердження (а.к.п. 23-25).
Відповідно до статей 8, 9 КПК кримінальне провадження здійснюється з додержанням засад законності та верховенства права, згідно з якими людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями і визначають зміст та спрямованість діяльності держави.
Законність як загальна засада кримінального провадження полягає в забезпеченні єдиного порядку кримінального провадження в усіх кримінальних провадженнях, неухильному дотриманні процесуальної форми та передбаченої процедури, однаковості застосування закону і поширюється на всі стадії та інститути кримінального процесу, всіх його суб`єктів, усі дії і процесуальні рішення.
Обов`язковою умовою прийняття законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення є неухильне дотримання вимог кримінального процесуального законодавства в процесі судового розгляду.
Законодавець передбачив у кримінальному процесуальному законі відповідні правові інститути, зокрема: оскарження прийнятих рішень, їх скасування та зміну, що, у свою чергу, є гарантіями дотримання засади законності, оскільки дають змогу своєчасно виправити допущені порушення норм процесуального і матеріального права.
Порушення, які перешкоджають суду повно та всебічно з`ясувати обставини кримінального провадження і постановити судове рішення, яке відповідає вимогам, установленим КПК, визнаються істотними та тягнуть за собою його зміну або скасування.
Суд апеляційної інстанції при виявленні відповідних порушень повинен виходити не лише із того, що вони фактично перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, а й з потенційної можливості такого перешкоджання. Тобто для зміни або скасування вироку чи ухвали від суду апеляційної інстанції не вимагається встановлення наслідків, допущених судом першої інстанції порушень і причинного зв`язку між допущеними порушеннями і прийняттям незаконного та/або необґрунтованого судового рішення.
Рішення про скасування або про зміну судового рішення приймається судом апеляційної інстанції з урахуванням характеру допущених судом першої інстанції порушень та фактичних обставин справи в межах перегляду судом апеляційної інстанції.
Апеляційні суди як суди факту і права повинні враховувати, що на стадії апеляційного перегляду,як правило,має закінчуватися кримінальне провадження.
Відповідно до Рішення Європейського суду з прав людинивід 21 червня 2007 року у справі «Васильєв проти України» (заява N 11370/02) «повноваження судів вищої інстанції переглядати справи повинне використовуватись для виправлення судових помилок та неправильності у здійсненні правосуддя, а не для проведення нового розгляду справи. Перегляд справи не повинен розглядатися як замаскована апеляція, а сама лише можливість існування двох точок зору на предмет не є підставою для повторного розгляду справи. Відхилення від цього принципу виправдане лише в тому випадку, коли воно здійснене як зумовлене обставинами значного та непереборного характеру».
Таким чином, з огляду на те, що прокурор оскаржив вирок місцевого суду на підставі угоди про примирення між потерпілою та обвинуваченим на підставах, на яких його не може бути оскаржено згідно з положеннями ст. 394 КПК, суддя-доповідач суду апеляційної інстанції обґрунтовано і в порядку, визначеномуч. 4 ст. 399 КПК, закрив  апеляційне провадження, належним чином мотивувавши свій висновок із цього приводу. Тому ухвала судді апеляційного суду відповідає вимогам ст. 370 КПК, є законною, обґрунтованою і вмотивованою.
Доводи прокурора у касаційній скарзі про порушення вимог кримінального процесуального закону при прийнятті суддею апеляційного суду рішення про закриття апеляційного провадженняу справі відповідно до положень ч. 4ст. 399 КПК колегія суддів вважає безпідставними.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону у справі колегія суддів не встановила, а тому підстав, передбачених ст. 438 КПК,для скасування оскаржуваного судового рішення та задоволення касаційних вимог прокурора немає.  
Що стосується доводів прокурора, наведених у касаційній скарзі, щодо незаконності вироку місцевого суду, то вони не можуть бути визнані прийнятними.
Так, відповідно до ч. 3 ст. 424 КПК вирок суду першої інстанції на підставі угоди може бути оскаржено в касаційному порядку на підставах, передбаченихп. 3 ч. 3 ст. 424 КПК, після його перегляду в апеляційному порядку.
Оскільки вирок місцевого суду в апеляційному порядку не переглядався, то з огляду на вимоги ст. 424 КПК зазначене судове рішення не може бути предметом перегляду суду касаційної інстанції.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, пунктами 11, 15 розділу XI«Перехідні положення» КПК, п. 4 параграфа 3 Закону України «Перехідні положення» розділу 4 Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII від «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», Верховний Суд
ухвалив:
Ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2017 року у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу першого заступника прокурора Дніпропетровської області –беззадоволення.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:

  ОСОБА_11                   ОСОБА_2                            ОСОБА_3