П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
29 листопада 2018 року
м. Київ
Справа № 800/553/17
Провадження № 11-7сап18
ВеликаПалата Верховного Суду у складі:
головуючого Князєва В. С., 
судді-доповідача Золотнікова О. С.,
суддів Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Гудими Д. А., Кібенко О. Р., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Рогач Л. І., Саприкіної І. В., Ситнік О. М., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.,
за участю секретаря судового засідання Мамонової І. В.,
учасники справи:
скаржник - ОСОБА_3,
представник Вищої ради правосуддя - Склярук Ю. В., 
розглянула у відкритому судовому засіданніскаргу (позовну заяву) ОСОБА_3 на рішення Вищої ради правосуддя (далі - ВРП) від 07 листопада 2017 року № 3609/0/15-17, ухвалене за результатами розгляду скарги на рішення її Другої Дисциплінарної палати від 11 квітня 2017 року № 775/2дп/15-17, і
ВСТАНОВИЛА:
28 листопада 2017 року ОСОБА_3 звернулася до Вищого адміністративного суду України як суду першої інстанції з адміністративним позовом до ВРП про визнання протиправним та скасування рішення ВРП від 07 листопада 2017 року № 3609/0/15-17 «Про залишення без змін рішення Другої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 11 квітня 2017 року № 775/2дп/15-17 про притягнення судді Канівського міськрайонного суду Черкаської області ОСОБА_3 до дисциплінарної відповідальності».
Ухвалою судді Вищого адміністративного суду України від 05 грудня 2017 року відкрито провадження в цій справі.
03 січня 2018 року за розпорядженням керівника апарату Вищого адміністративного суду України від 15 грудня 2017 року № 1443 справу передано до Великої Палати Верховного Суду на підставі підпунктів 5 та 7 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2018 року відкрито провадження за скаргою ОСОБА_3 на рішення ВРП від 07 листопада 2017 року № 3609/0/15-17.
На обґрунтування скарги ОСОБА_3 зазначила, що Указом Президента України від 15 лютого 2007 року № 113/2007 її було призначено на посаду судді Канівського районного суду Черкаської області строком на п'ять років, а Постановою Верховної Ради України від 23 лютого 2012 року № 4455-VI - на посаду судді Канівського міськрайонного суду Черкаської області безстроково. Ухвалами слідчого судді Канівського міськрайонного суду ОСОБА_3 від 25 січня 2014 року у справах № 697/209/14-к, 697/210/14-к, 697/211/14-к, 697/213/14-к до підозрюваних ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів. Ухвалами Апеляційного суду Черкаської області від 03 лютого 2014 року вказані ухвали слідчого судді Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 25 січня 2014 року щодо застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 змінені лише в частині міри запобіжного заходу. У грудні 2014 року до Тимчасової спеціальної комісії з перевірки суддів судів загальної юрисдикції (далі - ТСК) надійшли заяви координатора координаційної ради Коаліції молодіжних громадських організацій Черкаської області «Молода Черкащина» ОСОБА_10, заступника прокурора Черкаської області та громадянки ОСОБА_11 про проведення спеціальної перевірки судді відповідно до Закону України від 08 квітня 2014 року № 1188-VII «Про відновлення довіри до судової влади» (далі - Закон № 1188-VII). У зв'язку із закінченням повноважень ТСК листом секретаря від 15 березня 2016 року № 3601/0/9-16 заяви щодо дій судді Канівського міськрайонного суду Черкаської області ОСОБА_3 та пов'язані з їх розглядом документи надіслані для розгляду за загальною процедурою до Вищої ради юстиції (далі - ВРЮ), правонаступником якої є ВРП. 11 квітня 2017 року Друга Дисциплінарна палата ВРП прийняла рішення № 775/2дп/15-17 «Про притягнення судді Канівського міськрайонного суду Черкаської області ОСОБА_3 до дисциплінарної відповідальності», яким ОСОБА_3 притягнуто до дисциплінарної відповідальності та застосовано до неї дисциплінарне стягнення у виді подання про звільнення її з посади судді. 07 листопада 2017 року ВРП прийнято рішення № 3609/0/15-17 «Про залишення без змін рішення Другої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 11 квітня 2017 року № 775/2дп/15-17 про притягнення судді Канівського міськрайонного суду Черкаської області ОСОБА_3 до дисциплінарної відповідальності». На думку скаржника, оскаржуване рішення прийнято ВРП на порушення положень статті 2 КАС України, за відсутності відповідних підстав та не у спосіб, що передбачені чинним законодавством, без урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, а тому це рішення є протиправним та підлягає скасуванню. 
ОСОБА_3 також зазначила, що висновок про порушення нею присяги судді ВРП обґрунтовує неправильним застосуванням кримінального процесуального законодавства під час постановлення ухвал про застосування запобіжних заходів, чим фактично здійснює ревізію (перегляд) судових рішень у позапроцесуальному порядку, втручаючись у дискреційні повноваження слідчого судді.
Під час розгляду матеріалів про застосування запобіжних заходів у справах № 697/209/14-к, 697/210/14-к, 697/211/14-к, 697/213/14-к слідчим суддею ОСОБА_3 дотримані положення чинного на той час Кримінально-процесуального кодексу України (далі - КПК України), що фактично підтверджується надісланими до ВРП заявами ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 про відсутність претензій до слідчого судді.
Висновок ВРП про наявність тілесних ушкоджень у всіх чотирьох підозрюваних, стосовно яких вирішувалось питання про обрання запобіжного заходу, є необґрунтованим та не підтверджується жодними доказами.
Притягнення скаржника до дисциплінарної відповідальності відбулося за межами встановленого строку давності притягнення судді до дисциплінарної відповідальності. При цьому заяви координатора координаційної ради Коаліції молодіжних громадських організацій Черкаської області «Молода Черкащина» ОСОБА_10, заступника прокурора Черкаської області та громадянки ОСОБА_11 про проведення спеціальної перевірки судді надійшли до ТСК після спливу встановленого Законом № 1188-VII строку.
02 лютого 2018 року ВРП до Великої Палати Верховного Суду подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що оскаржуване рішення прийнято на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо, добросовісно, розсудливо, пропорційно, з дотриманням принципу рівності перед законом, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно. Відтак підстав для задоволення вимог позову (скарги) ОСОБА_3 немає.
18 жовтня 2018 року ОСОБА_3 подала відповідь на відзив ВРП, у якому додатково зазначила, що ВРП не вчасно повідомила її про засідання, на якому була розглянута скарга судді на рішення Другої Дисциплінарної палати від 11 квітня 2017 року № 775/2дп/15-17, чим порушила її права, визначені статтею 30 Закону України від 21 грудня 2016 року № 1798-VІІІ «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798-VІІІ). Скаржник також вказав, що висновок ВРП та її дисциплінарного органу щодо відсутності доказів обґрунтованості підозри, оголошеної ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, суперечить висновкам Апеляційного суду Черкаської області, викладеним в ухвалах від 03 лютого 2014 року. При цьому виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. На думку ОСОБА_3, під час дисциплінарного провадження ВРП не встановила ознак порушення суддею присяги, що унеможливлює притягнення її до дисциплінарної відповідальності. Не погоджуючись з доводами представника ВРП щодо строків притягнення судді до відповідальності за порушення присяги, ОСОБА_3 просить задовольнити її скаргу. 
23 листопада 2018 року представник ВРП подав заперечення, в яких зазначив, що ОСОБА_3 було своєчасно повідомлено про дату, час та місце розгляду ВРП її скарги на рішення Другої Дисциплінарної палати ВРП від 11 квітня 2017 року № 775/2дп/15-17. Усупереч доводам скаржника, дисциплінарним органом ВРП досліджувалося, чи було виконано суддею обов'язок, визначений статтею 194 КПК України, а тому доводи скаржника про фактичне виконання ВРП та її дисциплінарним органом повноважень суду апеляційної інстанції з перегляду ухвалених слідчим суддею рішень є безпідставними. На думку ВРП, не ґрунтуються на матеріалах дисциплінарного провадження і посилання ОСОБА_3 на невстановлення ВРП у діях судді ознак порушення присяги. При цьому притягнення скаржника до дисциплінарної відповідальності з урахуванням перебування судді у відпустках та на лікарняному відбулося в межах встановленого законом строку. 
У судовому засіданні ОСОБА_3 позовну заяву (скаргу) підтримала та просила її задовольнити з викладених у ній підстав. Представник ВРП просив відмовити в задоволенні скарги ОСОБА_3
Заслухавши суддю-доповідача, виступи скаржника та представника ВРП, перевіривши матеріали справи, наведені у скарзі та відзиві на неї доводи, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення цієї скарги.
Матеріалами справи установлено, що Указом Президента України від 15 лютого 2007 року № 113/2007 ОСОБА_3 призначено на посаду судді Канівського районного суду Черкаської області строком на п'ять років. 
Постановою Верховної Ради України від 23 лютого 2012 року № 4455-VI ОСОБА_3 призначено на посаду судді Канівського міськрайонного суду Черкаської області безстроково. 
До ТСК 03 та 15 грудня 2014 року надійшли заяви координатора координаційної ради Коаліції молодіжних громадських організацій Черкаської області «Молода Черкащина» ОСОБА_10 від 25 листопада 2014 року, ОСОБА_11 від 10 грудня 2014 року, заступника прокурора Черкаської області Семенова В. В. від 12 грудня 2014 року про проведення спеціальної перевірки стосовно судді Канівського міськрайонного суду Черкаської області ОСОБА_3 відповідно до Закону № 1188-VII у зв'язку з постановленням нею ухвал від 25 січня 2014 року у справах № 697/209/14-к, 697/210/14-к, 697/211/14-к, 697/213/14-к.
У зв'язку із закінченням повноважень ТСК листом секретаря від 15 березня 2016 року № 3601/0/9-16 заяви про проведення перевірки стосовно судді ОСОБА_3 та пов'язані з їх розглядом документи надіслано для розгляду за загальною процедурою до ВРЮ. 
30 вересня 2016 року набрав чинності Закон України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII), згідно з яким органом, уповноваженим здійснювати дисциплінарне провадження щодо суддів усіх інстанцій, є ВРП та її Дисциплінарні палати.
Згідно з пунктом 33 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII заяви, які передані ТСК ВРЮ відповідно до частини п'ятої статті 2 Закону № 1188-VII, дисциплінарні органи ВРП розглядають у порядку та строки, встановлені законом для здійснення дисциплінарного провадження. За результатами розгляду таких заяв застосовуються дисциплінарні стягнення, визначені цим Законом.
Друга Дисциплінарна палата ВРП ухвалою від 13 березня 2017 року відкрила дисциплінарну справу стосовно судді ОСОБА_3
Рішенням Другої Дисциплінарної палати ВРП від 11 квітня 2017 року № 775/2дп/15-17 суддю Канівського міськрайонного суду Черкаської області ОСОБА_3 притягнуто до дисциплінарної відповідальності та застосовано до неї дисциплінарне стягнення у виді внесення подання про звільнення її з посади.
Під час розгляду дисциплінарної справи ДругаДисциплінарна палата ВРП установила, що 25 січня 2014 року до Канівського міськрайонного суду Черкаської області надійшли клопотання: старшого слідчого слідчого відділу Канівського міського відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області (далі - СВ Канівського МВ УМВС України в Черкаській області) ОСОБА_12, погоджене прокурором Канівської міжрайонної прокуратури ОСОБА_13, про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до ОСОБА_6; старшого слідчого СВ Канівського МВ УМВС України в Черкаській області ОСОБА_14, погоджене прокурором Канівської міжрайонної прокуратури ОСОБА_15, про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до ОСОБА_7; старшого слідчого СВ Канівського МВ УМВС України в Черкаській області ОСОБА_16, погоджене прокурором Канівської міжрайонної прокуратури ОСОБА_13, про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до ОСОБА_8; старшого слідчого СВ Канівського МВ УМВС України в Черкаській області ОСОБА_17, погоджене прокурором Канівської міжрайонної прокуратури ОСОБА_13, про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до ОСОБА_9
Згідно з вказаними клопотаннями слідчих ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 підозрювалися у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 294 та частиною другою статті 341 Кримінального кодексу України (далі - КК України).
Клопотання слідчих обґрунтовані тим, що 23 січня 2014 року близько 18:00 ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 прибули до прилеглої території біля Черкаської обласної державної адміністрації, де умисно в групі з іншими особами вчинили суспільно небезпечні дії, а саме взяли активну участь у масових заворушеннях, що супроводжувалися насильством над особою, погромами, підпалами, знищенням майна, захопленням будівлі Черкаської обласної державної адміністрації. Крім того, як зазначено в клопотаннях, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 цього ж самого дня близько 18:35, перебуваючи біля приміщення Черкаської обласної державної адміністрації, умисно в групі з іншими особами вчинили суспільно небезпечні дії, а саме взяли участь у блокуванні будівлі, що забезпечує діяльність органів державної влади, місцевого самоврядування, - Черкаської обласної державної адміністрації - з метою перешкоджання її нормальній роботі.
За результатами розгляду зазначених клопотань ухвалами слідчого судді Канівського міськрайонного суду Черкаської області ОСОБА_3 від 25 січня 2014 року застосовано до підозрюваних ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в Черкаському СІЗО № 30 строком на 60 днів.
Ухвали Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 25 січня 2014 року у справах стосовно ОСОБА_6 (№ 697/209/14-к), ОСОБА_7 (№ 697/210/14-к), ОСОБА_8 (№ 697/211/14-к), ОСОБА_9 (№ 697/213/14-к) переглядались Апеляційним судом Черкаської області.
Ухвалами Апеляційного суду Черкаської області від 03 лютого 2014 року скасовано ухвали слідчого судді Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 25 січня 2014 року щодо застосування запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 Постановлено нові ухвали, якими в клопотанні слідчих про обрання ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою відмовлено та обрано стосовно зазначених осіб запобіжний захід у вигляді домашнього арешту строком на 60 днів.
Оцінюючи дії ОСОБА_3 при розгляді клопотань про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, Друга Дисциплінарна палата ВРП виходила з того, що слідчий суддя ОСОБА_3:
- не надала оцінки наявності обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 294 КК України;
- не встановила, що наявні у матеріалах справ № 697/209/14-к, 697/210/14-к, 697/211/14-к, 697/213/14-к документи не відповідають документам, якими слідчий підтверджує обґрунтованість підозри стосовно ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 у клопотанні про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. У матеріалах справ відсутні: медичні документи, які б підтверджували наявність тілесних ушкоджень у працівників міліції; рапорт старшого слідчого СВ Соснівського РВ УМВС України в Черкаській області ОСОБА_18; рапорти ОСОБА_19 та ОСОБА_20 У клопотаннях першим пунктом у переліку документів щодо обґрунтованості підозри вказано рапорт оперативного чергового Соснівського РВ УМВС України в Черкаській області, проте без зазначення прізвища та ініціалів. А в матеріалах провадження стосовно ОСОБА_6 та ОСОБА_8 відсутні протоколи допиту підозрюваних;
- не зазначила обставин щодо обґрунтування того, що жоден із більш м'яких запобіжних заходів не може запобігти вказаним у клопотанні ризикам; 
- не розглянула можливості застосування альтернативних запобіжних заходів; 
- не врахувала особи підозрюваних, зокрема того, що ОСОБА_6 за місцем проживання характеризується позитивно та має дитину 2010 року народження.
Зважаючи на характер порушень, допущених суддею ОСОБА_3, які свідчать про те, що суддя істотно порушила норми процесуального права, а прийнятими нею судовими рішеннями - грубо порушила право на справедливий суд, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), а також на наслідки, що настали за результатами вчинених дій, ураховуючи дані про особу судді, Друга Дисциплінарна палата ВРП дійшла висновку, що застосування до судді дисциплінарного стягнення у виді подання про звільнення її з посади є пропорційним вчиненому та виправданим з урахуванням часу, що минув з моменту прийняття нею рішень.
10 травня 2017 року ОСОБА_3 звернулася до ВРП зі скаргою на рішення її Другої Дисциплінарної палати від 11 квітня 2017 року № 775/2дп/15-17.
За результатами розгляду скарги ОСОБА_3 ВРП прийняла рішення від 07 листопада 2017 року № 3609/0/15-17 «Про залишення без змін рішення Другої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 11 квітня 2017 року № 775/2дп/15-17 про притягнення судді Канівського міськрайонного суду Черкаської області ОСОБА_3 до дисциплінарної відповідальності».
ВРП дійшла висновку, що наведені у скарзі доводи не спростовують встановлені Другою Дисциплінарною палатою ВРП обставини та кваліфікацію дій судді ОСОБА_3 як істотного порушення процесуального закону, вчинення дій, що порочать звання судді і можуть викликати сумнів у її об'єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності судових органів, а відтак порушення законодавства, допущені суддею, є істотним дисциплінарним проступком і, як наслідок, підставою для внесення подання про звільнення судді із займаної посади.
Оцінюючи оскаржуване ОСОБА_3 рішення ВРП, Велика Палата Верховного Суду виходить із такого.
Статтею 131 Конституції України визначено, що в Україні діє ВРП, яка, серед іншого, розглядає скарги на рішення відповідного органу про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді чи прокурора; ухвалює рішення про звільнення судді з посади.
З метою усунення прогалин у національному законодавстві, на які звернув увагу Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 09 січня 2013 року у справі «Олександр Волков проти України», Верховна Рада України прийняла Закон № 1798-VIII, який визначає статус, повноваження, засади організації та порядок діяльності ВРП.
Статтею 1 цього Закону передбачено, що ВРП є колегіальним, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні на постійній основі для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів.
Згідно із частиною другою статті 26 Закону № 1798-VIII для розгляду справ щодо дисциплінарної відповідальності суддів ВРП утворює дисциплінарні палати з числа членів ВРП.
Главою 4 розділу II Закону № 1798-VIII визначено порядок здійснення дисциплінарного провадження щодо суддів.
Так, частинами першою, сьомою та восьмою статті 49 цього Закону передбачено, що розгляд дисциплінарної справи відбувається у відкритому засіданні Дисциплінарної палати, в якому беруть участь суддя, скаржник, їх представники.
У засіданні Дисциплінарної палати заслуховуються доповідач, суддя, скаржник, їх представники, свідки та інші особи, які були викликані або запрошені взяти участь у засіданні.
Учасники дисциплінарної справи мають право подавати докази, надавати пояснення, заявляти клопотання про виклик свідків, ставити запитання учасникам дисциплінарної справи, висловлювати заперечення, заявляти інші клопотання або відводи, ознайомлюватись з матеріалами справи. Для ознайомлення можуть надаватися матеріали, які безпосередньо пов'язані зі скаргою, із дотриманням вимог законодавства про захист персональних даних щодо знеособлення персональних даних.
Відповідно до частини другої статті 50 Закону № 1798-VIII за результатами розгляду дисциплінарної справи Дисциплінарна палата ухвалює рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді або про відмову у притягненні до дисциплінарної відповідальності судді.
Згідно з частинами першою, третьою та десятою статті 51 Закону № 1798-VIII право оскаржити рішення Дисциплінарної палати у дисциплінарній справі до ВРП має суддя, щодо якого ухвалено відповідне рішення.
Скарга на рішення Дисциплінарної палати може бути подана виключно до ВРП.
За результатами розгляду скарги на рішення Дисциплінарної палати ВРП має право:
1) скасувати повністю рішення Дисциплінарної палати про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді та закрити дисциплінарне провадження;
2) скасувати частково рішення Дисциплінарної палати про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді та ухвалити нове рішення;
3) скасувати повністю або частково рішення Дисциплінарної палати про відмову в притягненні до дисциплінарної відповідальності судді та ухвалити нове рішення;
4) змінити рішення Дисциплінарної палати, застосувавши інший вид дисциплінарного стягнення;
5) залишити рішення Дисциплінарної палати без змін.
На підставі частини другої статті 52 Закону № 1798-VIII право на оскарження до суду рішення ВРП, ухваленого за результатами розгляду скарги на рішення Дисциплінарної палати, має суддя, щодо якого було ухвалено відповідне рішення.
Частиною сьомою статті 266 КАС України визначено, що на рішення ВРП, ухвалене за результатами розгляду скарги на рішення її Дисциплінарної палати, може бути подана скарга до Великої Палати Верховного Суду.
Наведені вище положення Закону № 1798-VIII та частини сьомої статті 266 КАС України узгоджуються з пунктом 77 Висновку № 3 (2002) Консультативної ради європейських суддів (далі - КРЄС) щодо принципів та правил, які регулюють професійну поведінку суддів, зокрема, питання етики, несумісної поведінки та безсторонності, в якому, серед іншого, зазначено, що організація дисциплінарного розгляду в кожній країні повинна бути такою, що дозволяє подання апеляції на рішення первинного дисциплінарного органу (відомства або суду) до суду.
Відповідно до частини першої статті 52 Закону № 1798-VIII рішення ВРП, ухвалене за результатами розгляду скарги на рішення Дисциплінарної палати, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав:
1) склад ВРП, який ухвалив відповідне рішення, не мав повноважень його ухвалювати;
2) рішення не підписано будь-ким із складу членів ВРП, які брали участь у його ухваленні;
3) суддя не був належним чином повідомлений про засідання ВРП - якщо було ухвалено будь-яке з рішень, визначених пунктами 2-5 частини десятої статті 51 цього Закону;
4) рішення не містить посилань на визначені законом підстави дисциплінарної відповідальності судді та мотиви, з яких ВРП дійшла відповідних висновків.
У пункті 123 рішення від 09 січня 2013 року у справі «Олександр Волков проти України» ЄСПЛ зазначив, що згідно з практикою ЄСПЛ навіть у разі, коли судовий орган, що виносить рішення у спорах щодо «прав та обов'язків цивільного характеру», у певному відношенні не відповідає пункту 1 статті 6 Конвенції, порушення Конвенції не констатується за умови, якщо провадження у вищезазначеному органі «згодом є предметом контролю, здійснюваного судовим органом, що має повну юрисдикцію та насправді забезпечує гарантії пункту 1 статті 6 Конвенції» (див. пункт 29 рішення у справі «Альбер і Ле Конт проти Бельгії» та пункт 42 рішення від 14 листопада 2006 року у справі «Цфайо проти Сполученого Королівства», заява № 60860/00). У межах скарги за статтею 6 Конвенції для того, щоб визначити, чи мав суд другої інстанції «повну юрисдикцію» або чи забезпечував «достатність перегляду» для виправлення відсутності незалежності в суді першої інстанції, необхідно врахувати такі чинники, як предмет оскаржуваного рішення, спосіб, в який було винесено рішення, та зміст спору, включаючи бажані та дійсні підстави для оскарження (див. пункти 44-47 рішення від 22 листопада 1995 року у справі «Брайян проти Сполученого Королівства» та пункт 43 згаданого рішення у справі «Цфайо проти Сполученого Королівства»).
Виходячи зі змісту статті 6 Конвенції справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов'язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.
Рішенням ЄСПЛ від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути почуті, тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов'язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.
Ураховуючи висновки ЄСПЛ та положення Конвенції, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне повно та всебічно перевірити оскаржуване рішення ВРП, у тому числі на предмет його відповідності вимогам статті 52 Закону № 1798-VIII.
Як зазначено у скарзі ОСОБА_3, заяви координатора координаційної ради Коаліції молодіжних громадських організацій Черкаської області «Молода Черкащина» ОСОБА_10, ОСОБА_11 та заступника прокурора Черкаської області Семенова В. В. були подані до ТСК з порушенням встановленого законом шестимісячного строку з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення про утворення ТСК, а тому, на думку скаржника, ВРП не мала повноважень на розгляд цих скарг.
Законом № 1188-VІІ визначено правові та організаційні засади проведення спеціальної перевірки суддів судів загальної юрисдикції як тимчасового посиленого заходу з використанням існуючих процедур розгляду питань про притягнення суддів судів загальної юрисдикції до дисциплінарної відповідальності і звільнення з посади у зв'язку з порушенням присяги з метою підвищення авторитету судової влади України та довіри громадян до судової гілки влади, відновлення законності і справедливості.
Відповідно до частини другої статті 2 Закону № 1188-VІІ заяви про проведення перевірки індивідуально визначеного судді (суддів) згідно зі статтею 3 цього Закону подаються юридичними або фізичними особами у письмовій формі до ТСК протягом шести місяців з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення про її утворення.
Заяви, що надійшли після закінчення визначеного цією статтею строку, а також заяви, щодо яких ТСК не встигла прийняти рішення до закінчення своїх повноважень, передаються до ВРЮ для продовження їх розгляду за загальною процедурою (частина п'ята статті 2 Закону № 1188-VІІ).
Отже, наведеними вище положеннями Закону № 1188-VІІ передбачено необхідність передачі ТСК заяв, що надійшли до неї після закінчення визначеного частиною другою статті 2 цього Закону строку, саме до ВРЮ для продовження їх розгляду за загальною процедурою.
Відповідно до матеріалів справи заяви координатора координаційної ради Коаліції молодіжних громадських організацій Черкаської області «Молода Черкащина» ОСОБА_10, ОСОБА_11, заступника прокурора Черкаської області Семенова В. В. про проведення спеціальної перевірки судді ОСОБА_3 відповідно до Закону № 1188-VII у зв'язку з постановленням суддею 25 січня 2014 року (справи № 697/209/14-к, 697/210/14-к, 697/211/14-к, 697/213/14-к) ухвал про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, згідно з якими суддя застосувала до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 днів, надійшли до ТСК після закінчення строку, визначеного частиною другою статті 2 Закону № 1188-VІІ.
У зв'язку із закінченням повноважень листом секретаря ТСК від 15 березня 2016 року № 3601/0/9-16 заяви про проведення перевірки стосовно судді ОСОБА_3 та пов'язані з їх розглядом документи на підставі частини п'ятої статті 2 Закону № 1188-VII надіслані до ВРЮ для продовження їх розгляду за загальною процедурою.
30 вересня 2016 року набрав чинності Закон України від 02 червня 2016 року № 1401-VІІІ «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» та Закон № 1402-VІІІ, а 05 січня 2017 року набрав чинності Закон № 1798-VІІІ.
Пунктом 21 розділу III «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1798-VIII визначено, що заяви та скарги, передані на розгляд члену ВРЮ за результатами автоматизованого розподілу до створення дисциплінарних органів ВРП, залишаються в такого члена та можуть бути розглянуті дисциплінарним органом, до якого входить такий член, у випадках, встановлених законом.
Статтею 108 Закону № 1402-VIII та частиною другою статті 42 Закону № 1798-VІІІ встановлено, що дисциплінарні провадження щодо судді здійснюють Дисциплінарні палати ВРП.
Рішенням ВРП від 02 лютого 2017 року № 184/0/15-17 у ВРП утворено три Дисциплінарні палати, визначено кількісний та персональний склад кожної Дисциплінарної палати.
Згідно з пунктом 33 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII заяви, які передані ТСК ВРЮ відповідно до частини п'ятої статті 2 Закону України «Про відновлення довіри до судової влади в Україні», дисциплінарні органи ВРП розглядають у порядку та строки, встановлені законом для здійснення дисциплінарного провадження. За результатами розгляду таких заяв застосовуються дисциплінарні стягнення, визначені цим Законом.
Аналізуючи наведені вище положення статті 2 Закону № 1188-VІІ у взаємозв'язку з нормами пункту 21 розділу III «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1798-VIII, статті 108 та пункту 33 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що законодавець визначив ВРП органом, який уповноважений розглянути заяви про проведення перевірки індивідуально визначеного судді (суддів), що надійшли до ТСК після спливу шести місяців з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення про її утворення, були в подальшому передані до ВРЮ для продовження їх розгляду за загальною процедурою, однак не були розглянуті ВРЮ до створення ВРП.
Таким чином, дисциплінарне провадження та ухвалення оскарженого рішення здійснено ВРП, яка мала відповідні повноваження щодо ухвалення відповідного рішення.
Статтею 18 Закону № 1798-VIII визначено, що ВРП є повноважною за умови обрання (призначення) на посаду щонайменше п'ятнадцяти членів, серед яких більшість становлять судді (включаючи суддів у відставці), та складення ними присяги.
Згідно з положеннями частини другої статті 30 Закону № 1798-VIII засідання ВРП у пленарному складі є повноважним, якщо в ньому бере участь більшість від складу ВРП.
Наявні в матеріалах справи документи, зокрема витяг з протоколу засідання ВРП від 07 листопада 2017 року № 61 та ксерокопія оскаржуваного рішення ВРП, свідчать про те, що це рішення підписане повноважним складом ВРП та всіма її 13 членами, які брали участь у його ухваленні. При цьому у скарзі ОСОБА_3 цей факт під сумнів не ставиться.
На підставі пункту 3 частини першої статті 52 Закону № 1798-VIII рішення ВРП може бути скасовано також у випадку, якщо суддя не був належним чином повідомлений про засідання ВРП.
Відповідно до частини п'ятої статті 30 Закону № 1798-VIII особа, питання щодо якої має розглядатися ВРП, повідомляється про такий розгляд не пізніш як за десять календарних днів до дня засідання, крім випадків, якщо законом не вимагається участь такої особи у засіданні, а також якщо інше не визначено цим Законом.
Як убачається з матеріалів справи, листами від 26 жовтня 2017 року за № 20881/0/9-17 та 20878/0/9-17 ВРП повідомила ОСОБА_3 про те, що розгляд її скарги на рішення Другої Дисциплінарної палати ВРП від 11 квітня 2017 року № 775/2дп/15-17 призначено на 07 листопада 2017 року на 10 годину.
Вказану інформацію було також своєчасно оприлюднено на офіційному веб-сайті ВРП.
07 листопада 2017 року в засіданні ВРП по розгляду скарги на рішення її Другої Дисциплінарної палати від 11 квітня 2017 року № 775/2дп/15-17 взяла участь ОСОБА_3, яка не заявляла клопотання про відкладення розгляду скарги у зв'язку з несвоєчасним отриманням скаржником повідомлення про дату, час та місце розгляду скарги. При цьому ОСОБА_3на засіданні ВРП було надано можливість підтримати наведені у скарзі доводи, надавши відповідні пояснення та відповіді на запитання членів ВРП, чим забезпечено право скаржника на участь у прийнятті рішення. 
Підсумовуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про відсутність визначених пунктами 1-3 частини першої статті 52 Закону № 1798-VIII підстав для скасування оскаржуваного рішення ВРП.
Оцінюючи рішення ВРП від 07 листопада 2017 року № 3609/0/15-17 щодо наявності у ньому посилань на визначені законом підстави дисциплінарної відповідальності судді та мотиви, з яких ВРП дійшла відповідних висновків, Велика Палата Верховного Суду виходить із того, що визначальним критерієм правомірності оскарженого рішення відповідача є встановлення дисциплінарним органом обставин, що свідчать про наявність у діях судді ознак істотного дисциплінарного проступку.
Згідно із частиною другою статті 29 Конституції України ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.
Відповідно до Конвенції та практики ЄСПЛ, зокрема, у справах «Нечипорук і Йонкало проти України», «Харченко проти України» та «Лабіта проти Італії», обмеження права особи на свободу й особисту недоторканність можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватись виключно на підставі суворості можливого судового рішення. Це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може бути підставою для запобіжного заходу у вигляді ув'язнення. Питання про те, чи тримання під вартою є обґрунтованим, не можна вирішувати абстрактно. Воно має вирішуватися в кожній справі з урахуванням конкретних обставин. Тримання під вартою може бути виправданим у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають правило поваги до особистої свободи.
Як зазначалося вище, 25 січня 2014 року слідчий суддя Канівського міськрайонного суду ОСОБА_3.постановила ухвали, якими застосувала до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 днів (строк дії ухвал про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою встановлено до 24 березня 2014 року).
ВРП та її Друга Дисциплінарна палата встановили, що в ухвалах суддя ОСОБА_3 дійшла висновку про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 294 та частиною другою статті 341 КК України. Крім того, суддя зазначила, що при застосуванні запобіжного заходу враховано положення статті 5 Конвенції, а також практику ЄСПЛ, згідно з якими обмеження права особи на свободу та особисту недоторканність можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. Суддя вказала, що при розгляді клопотань про застосування запобіжних заходів підозрюваним слідчий суддя враховує, що у кримінальному провадженні наявні вагомі докази, а також враховує особи підозрюваних, стан здоров'я, міцність соціальних зв'язків, факт того, що вони не працюють та вчинили кримінальне правопорушення проти громадського порядку, а тому дійшла висновку про те, що є підстави вважати, що застосування до підозрюваних більш м'якого запобіжного заходу, окрім виняткового, не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.
Вказану ухвалу слідчого судді було оскаржено в апеляційному порядку.
Ухвалами Апеляційного суду Черкаської області від 03 лютого 2014 року скасовано ухвали слідчого судді Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 25 січня 2014 року про застосування запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 Постановлено нові ухвали, якими застосовано до вказаних підозрюваних запобіжний захід у вигляді домашнього арешту строком на 60 діб.
Скасовуючи ухвали слідчого судді Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 25 січня 2014 року стосовно підозрюваних ОСОБА_6 та ОСОБА_7, суд апеляційної інстанції вказав, що, враховуючи молодий вік підозрюваних, те, що вони вперше піддаються кримінальному переслідуванню, а також виходячи з принципу гуманності можливо змінити їм міру запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт, поклавши на них певні обов'язки, передбачені статтею 194 КПК України.
Як указав апеляційний суд, дослідивши матеріали до клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 та ОСОБА_9 й кримінального провадження, колегія суддів вважає, що в клопотаннях слідчого немає достатніх підстав для того щоб вважати, що ОСОБА_8 та ОСОБА_9, перебуваючи на волі, будуть переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, можуть знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на свідків, іншим чином перешкоджати кримінальному провадженню або вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюються. Крім цього, судом першої інстанції не в повній мірі були враховані особи підозрюваних. Застосування запобіжних заходів у виді домашнього арешту буде необхідним і достатнім для запобігання ризикам, зазначеним у статті 177 КПК України.
Відповідно до пункту 18 статті 3 КПК України слідчий суддя - це суддя суду першої інстанції, до повноважень якого належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.
Основним призначенням слідчого судді є здійснення судового захисту прав і законних інтересів осіб, які беруть участь в кримінальному процесі, забезпечення законності й обґрунтованості обмеження конституційних прав і свобод людини на досудових стадіях кримінального провадження.
Згідно із частинами першою та другою статті 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
На підставі частини першої статті 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м'яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.
Частиною другою статті 177 КПК України визначено, що підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.
За змістом частини першої статті 196 КПК України в ухвалі про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зазначає відомості про:
1) кримінальне правопорушення (його суть і правову кваліфікацію із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність), у якому підозрюється, обвинувачується особа;
2) обставини, які свідчать про існування ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу;
3) обставини, які свідчать про недостатність застосування більш м'яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу;
4) посилання на докази, які обґрунтовують ці обставини;
5) запобіжний захід, який застосовується.
Слідчий суддя, суд зобов'язаний постановити ухвалу про відмову в застосуванні запобіжного заходу, якщо під час розгляду клопотання прокурор не доведе наявність всіх обставин, передбачених частиною першою цієї статті (частина друга статті 194 КПК України).
Водночас ухвали про застосування запобіжних заходів від 25 січня 2014 року містять лише загальні формулювання про те, що, перебуваючи на волі, підозрювані можуть ухилитись від слідства та суду, продовжити злочинну діяльність та вчинити новий злочин, за відсутності будь-якого обґрунтування наявності хоча б одного з таких ризиків. Судові рішення ґрунтуються лише на припущенні існування таких ризиків.
Ухвали слідчого судді не містять обґрунтування того, які докази, досліджені слідчим суддею під час розгляду клопотань про застосування запобіжного заходу, свідчать про те, що жоден з інших, більш м'яких видів запобіжних заходів, не пов'язаних із позбавленням свободи, не здатен забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваних.
Окрім того, слідчий суддя ОСОБА_3.не надала оцінки клопотанням слідчих на предмет їх відповідності вимогам частини третьої статті 184 КПК України, відповідно до якої до клопотання додаються:
1) копії матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання;
2) перелік свідків, яких слідчий, прокурор вважає за необхідне допитати під час судового розгляду щодо запобіжного заходу;
3) підтвердження того, що підозрюваному, обвинуваченому надані копії клопотання та матеріалів, якими обґрунтовується необхідність застосування запобіжного заходу.
Так, у тексті клопотань про застосування запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою вказано, що обґрунтованість підозри ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 підтверджується:
- рапортом оперативного чергового Соснівського РВ УМВС України в Черкаській області про виявлення факту блокування будівлі Черкаської обласної державної адміністрації;
- рапортом старшого слідчого СВ Соснівського РВ УМВС України в Черкаській області ОСОБА_18 про виявлення в ході досудового розслідування звернення до 3-ї міської лікарні м. Черкаси за наданням медичної допомоги працівників міліції ОСОБА_23, ОСОБА_19, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_20, ОСОБА_27, ОСОБА_28, які отримали тілесні ушкодження 23 січня 2014 року під час силового протистояння в приміщенні Черкаської обласної державної адміністрації;
- первинними медичними документами щодо отримання тілесних ушкоджень працівниками міліції ОСОБА_23, ОСОБА_19, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_20, ОСОБА_27, ОСОБА_28;
- рапортами працівників міліції ОСОБА_23, ОСОБА_19, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_20, ОСОБА_27, ОСОБА_28 про отримання тілесних ушкоджень 23 січня 2014 року під час силового протистояння в приміщенні Черкаської обласної державної адміністрації;
- протоколами затримання ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9;
- іншими матеріалами досудового розслідування.
Однак ВРП та її дисциплінарний орган установили, що наявні в матеріалах справ № 697/209/14-к, 697/210/14-к, 697/211/14-к, 697/213/14-к документи не відповідають документам, якими слідчий підтверджує обґрунтованість підозри стосовно ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 у клопотаннях про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. У матеріалах справ відсутні: медичні документи, що підтверджують наявність тілесних ушкоджень у працівників міліції; рапорт старшого слідчого СВ Соснівського РВ УМВС України в Черкаській області ОСОБА_18; рапорти працівників міліції ОСОБА_19 та ОСОБА_20 У клопотаннях першим пунктом у переліку документів щодо обґрунтованості підозри вказано рапорт оперативного чергового Соснівського РВ УМВС України в Черкаській області, проте без зазначення прізвища та ініціалів. А в матеріалах провадження стосовно ОСОБА_6 та ОСОБА_8 відсутні протоколи допиту підозрюваних.
Крім того, як встановлено ухвалами суду апеляційної інстанції, у клопотаннях слідчого відсутні достатні підстави вважати, що ОСОБА_8 та ОСОБА_9, перебуваючи на волі, будуть переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, можуть знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на свідків, іншим чином перешкоджати кримінальному провадженню або вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюються.
ВРП та її дисциплінарним органом також установлено, що слідчий суддя не дав оцінки наявності обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 кримінального правопорушення. Крім того, слідчий суддя ОСОБА_3 незазначила жодних обставин на обґрунтування того, що жоден із більш м'яких запобіжних заходів не може запобігти вказаним у клопотанні ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України, не розглянула можливості альтернативних запобіжних заходів, не врахувала особи підозрюваних, зокрема того, що ОСОБА_6 за місцем проживання характеризується позитивно та має дитину 2010 року народження.
Проаналізувавши наведені норми процесуального закону, враховуючи практику ЄСПЛ та положення Конвенції, Велика Палата Верховного Суду вважає обґрунтованим висновок ВРП про те, що при постановленні вказаних ухвал від 25 січня 2014 року про застосування запобіжного заходу ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 слідчий суддя ОСОБА_3 не вчинила дій, які сприяють виконанню завдань кримінального провадження, а саме не забезпечила належної охорони прав, свобод і законних інтересів підозрюваних, а також повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб жодна особа не піддавалася необґрунтованому процесуальному примусу.
Приписами статті 370 КПК України визначено, що судове рішення повинне бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об'єктивно з'ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
У пункті 3 Висновку № 11 (2008) КРЄС щодо якості судових рішень зазначено, що чітке обґрунтування та аналіз є базовими вимогами до судових рішень та важливим аспектом права на справедливий суд. 
ЄСПЛ у пункті 58 рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя.
ВеликаПалата Верховного Суду вважає правильним висновок ВРП про те, що допущене слідчим суддею ОСОБА_3 порушення норм кримінального процесуального законодавства призвело до необґрунтованого застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, яке порушило права ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на свободу та особисту недоторканність та право підозрюваних на справедливий судовий розгляд, гарантовані статтею 29 Конституції України і статтею 5 Конвенції. Вказане дає підстави для висновку, що суддя ОСОБА_3 вчинила дії, що порочать звання судді і викликають сумнів у її об'єктивності, неупередженості та незалежності.
Зазначені обставини свідчать про несумлінне ставлення судді ОСОБА_3 до покладених на неї обов'язків слідчого судді, зокрема щодо об'єктивного розгляду справи та загального захисту прав людини.
Статтею 1 Кодексу суддівської етики, затвердженого 22 лютого 2013 року ХІ черговим З'їздом суддів України, установлено, що суддя повинен бути прикладом неухильного додержання вимог закону і принципу верховенства права, присяги судді, а також дотримання високих стандартів поведінки з метою зміцнення довіри громадян у чесність, незалежність, неупередженість та справедливість суду.
Частиною четвертою статті 54 Закону України від 07 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 2453-VI) у редакції, чинній на час постановлення ОСОБА_3 ухвал про обрання запобіжного заходу, визначалося, що суддя зобов'язаний своєчасно, справедливо та безсторонньо розглядати і вирішувати судові справи відповідно до закону з дотриманням засад і правил судочинства.
Відповідно до Бангалорських принципів поведінки суддів від 19 травня 2006 року, схвалених Резолюцією Економічної та Соціальної ради ООН 27 липня 2006 року № 2006/23, суддя повинен здійснювати свою судову функцію незалежно, виходячи виключно з оцінки фактів, відповідно до свідомого розуміння права, незалежно від стороннього впливу, спонукання, тиску, загроз чи втручання, прямого чи опосередкованого, що здійснюється з будь-якої сторони та з будь-якою метою. Об'єктивність судді є необхідною умовою для належного виконання ним своїх обов'язків. Вона проявляється не тільки у змісті винесеного рішення, а й в усіх процесуальних діях, що супроводжують його прийняття.
У пункті 3.4 Рішення Конституційного Суду України від 11 березня 2011 року № 2-рп/2011 визначено, що дотримання суддею присяги - його конституційно визначений обов'язок. Таким чином, присяга судді має правову природу одностороннього, індивідуального, публічно-правового, конституційного зобов'язання судді.
Згідно з пунктом 50 Висновку № 3 (2002) КРЄС кожний окремий суддя повинен робити все можливе для підтримання судової незалежності на інституційному та особистому рівнях; судді повинні поводитися гідно при виконанні посадових обов'язків та в особистому житті; вони повинні виконувати свої обов'язки, не допускаючи проявів фаворитизму або дійсної чи видимої упередженості; судді повинні приймати свої рішення з урахуванням усіх моментів, важливих для застосування відповідних юридичних норм, та без урахування усіх питань, що не стосуються суті справи; вони повинні забезпечувати високий ступінь професійної компетентності.
Проте, як зазначено в оскаржуваному рішенні ВРП, встановлені її Другою Дисциплінарною палатою порушення процесуального закону, допущені суддею ОСОБА_3, є істотними та такими, що віднесені законом до порушення присяги судді (частина друга статті 32 Закону України від 15 січня 1998 року № 22/98-ВР «Про Вищу раду юстиції» у редакції, чинній на 25 січня 2014 року; далі - Закон № 22/98-ВР), а саме є вчиненням дій, що порочать звання судді і можуть викликати сумнів у його об'єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності судових органів.
Відповідно до частини першої статті 116 Закону № 2453-VI (у редакції, що діяла на час ухвалення рішень суддею ОСОБА_3) суддя звільнявся з посади у разі порушення ним присяги судді на підставі положень пункту 5 частини п'ятої статті 126 Конституції України.
Частиною другою статті 32 Закону № 22/98-ВР у редакції, що діяла на час ухвалення рішень суддею ОСОБА_3, порушенням суддею присяги визнавалося вчинення ним дій, що, зокрема, порочать звання судді та можуть викликати сумнів у його об'єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності судових органів; порушення морально-етичних принципів поведінки судді.
Згідно із частиною другою статті 97 Закону № 2453-VI (у вказаній вище редакції) подання про звільнення судді з посади у зв'язку з порушенням присяги могло бути внесено, зокрема, у разі, якщо суддя вчинив дії, що порочать звання судді або підривають авторитет правосуддя.
З набранням чинності 30 вересня 2016 року Законом № 1401-VIII статтю 126 Конституції України, яка визначає перелік підстав для звільнення судді, викладено в новій редакції.
Відповідно до пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України та частини першої статті 115 Закону № 1402-VIII підставами для звільнення судді є вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов'язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді.
Пунктом 1 частини восьмої статті 109 Закону № 1402-VIII установлено, що дисциплінарне стягнення у виді подання про звільнення судді з посади застосовується в разі вчинення суддею істотного дисциплінарного проступку, грубого чи систематичного нехтування обов'язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді.
За змістом пунктів 1 та 7 частини дев'ятої цієї статті істотним дисциплінарним проступком, що є несумісним зі статусом судді, може бути визнаний, зокрема, будь-який із таких фактів: суддя допустив поведінку, що порочить звання судді або підриває авторитет правосуддя, у тому числі якщо суддя допустив інше грубе порушення закону, що підриває суспільну довіру до суду.
З огляду на викладене дії, які на момент постановлення ухвал суддею ОСОБА_3 (25 січня 2014 року) розцінювались як порушення присяги, згідно з чинним законодавством охоплюються ознаками складу істотного дисциплінарного проступку, що є несумісним зі статусом судді.
Дослідивши матеріали справи, вислухавши всі аргументи та доводи сторін, Велика Палата Верховного Суду вважає обґрунтованим висновок ВРП, що порушення законодавства, допущені суддею, є істотним дисциплінарним проступком і, як наслідок, підставою для внесення подання про звільнення судді із займаної посади.
При цьому, всупереч доводам заявника, ВРП та її дисциплінарний орган здійснили не перегляд прийнятих суддею судових рішень у непроцесуальному порядку, а встановили порушення слідчим суддею кримінального процесуального закону та вчинення дій, які не відповідають завданням кримінального провадження, що є підставою для дисциплінарної відповідальності судді.
За таких обставин ВРП та її Друга Дисциплінарна палата правильно застосували до судді ОСОБА_3 дисциплінарне стягнення у виді подання про її звільнення з посади саме за вчинення істотного дисциплінарного проступку.
ВеликаПалата Верховного Суду вважає безпідставними доводи скаржника про порушення ВРП строків притягнення до дисциплінарної відповідальності.
Так, норми Закону № 2453-VI та Закону № 22/98-ВР у редакціях, чинних на момент постановлення ОСОБА_3 ухвал про обрання запобіжного заходу, не передбачали жодних обмежувальних строків притягнення судді до відповідальності за порушення присяги.
Законом України від 12 лютого 2015 року № 192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд» (далі - Закон № 192-VIII) внесено зміни до Закону № 22/98-ВР, які набрали чинності 27 лютого 2015 року, та викладено Закон № 2453-VI в новій редакції, що набрала чинності з 28 березня 2015 року.
Відповідно до частини другої статті 32 Закону № 22/98-ВР (у редакції Закону № 192-VIII) провадження щодо звільнення судді за порушення присяги проводиться за правилами і у строки, передбачені для здійснення дисциплінарного провадження.
Згідно з частиною четвертою статті 96 Закону № 2453-VI (у редакції Закону № 192-VIII) дисциплінарне стягнення до судді застосовується не пізніше трьох років із дня вчинення проступку без урахування часу тимчасової непрацездатності або перебування судді у відпустці.
Отже, правила і строки для здійснення дисциплінарного провадження, які можуть бути застосовані при проведенні провадження щодо звільнення за порушення присяги судді, були передбачені саме положеннями Закону № 2453-VI (у редакції Закону № 192-VIII), що набрали чинності з 28 березня 2015 року.
Тобто застосування положень частини другої статті 32 Закону № 22/98-ВР після внесення до неї змін стало можливим лише після набрання чинності Законом № 2453-VI (у редакції Закону № 192-VIII).
Стаття 32 Закону № 22/98-ВР нерозривно пов'язана з розділом VI Закону № 2453-VI і має застосовуватися у поєднанні з нормами, що регламентують підстави та порядок притягнення судді до дисциплінарної відповідальності.
У такому випадку, після набрання чинності Законом № 2453-VI (у редакції Закону № 192-VIII) уповноважений орган має право вирішувати питання про притягнення судді до відповідальності за порушення присяги, в тому числі вчинені до набрання цим Законом чинності, протягом строку, встановленого частиною четвертою статті 96 зазначеного Закону.
При цьому частина одинадцята статті 109 Закону № 1402-VIII (у редакції від 02 червня 2016 року), яка діяла на час розгляду Другою Дисциплінарною палатою ВРП дисциплінарної справи судді ОСОБА_3, також передбачала можливість застосування до судді дисциплінарного стягнення не пізніше трьох років із дня вчинення проступку без урахування часу тимчасової непрацездатності або перебування судді у відпустці чи здійснення відповідного дисциплінарного провадження.
Ураховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду погоджується з доводами ВРП про те, що запровадження строку давності притягнення судді до відповідальності за дії, що підпадають під порушення присяги (істотний дисциплінарний проступок), є заходом, який покращує становище судді порівняно із ситуацією, коли такий строк законодавством визначений не був, а тому застосування ВРП та її Дисциплінарною палатою трирічного строку давності притягнення ОСОБА_3 до дисциплінарної відповідальності не суперечить положенням статті 58 Конституції України.
З копії матеріалів дисциплінарної справи вбачається, що згідно з відомостями, наданими Канівським міськрайонним судом Черкаської області, суддя ОСОБА_3 з дати вчинення дисциплінарного проступку (25 січня 2014 року) по день розгляду дисциплінарної справи 247 днів перебувала у відпустці та на лікарняному.
З огляду на це Друга Дисциплінарна палата, з якою погодилась і ВРП, дійшли обґрунтованого висновку, що встановлений законом трирічний строк давності притягнення судді ОСОБА_3 до дисциплінарної відповідальності не закінчився.
Відповідно до частини другої статті 109 Закону № 1402-VIII під час обрання виду дисциплінарного стягнення стосовно судді враховуються характер дисциплінарного проступку, його наслідки, особа судді, ступінь його вини, наявність інших дисциплінарних стягнень, інші обставини, що впливають на можливість притягнення судді до дисциплінарної відповідальності. Дисциплінарне стягнення застосовується з урахуванням принципу пропорційності.
Всупереч доводам скаржника ВРП та її дисциплінарний орган не порушили наведені вище положення частини другої статті 109 Закону № 1402-VIII під час обрання ОСОБА_3 виду дисциплінарного стягнення. 
При цьому, як зазначено в оскаржуваному рішенні ВРП, було враховано позитивні характеристики судді, надані Канівським міськрайонним судом Черкаської області ТСК та ВРП. 
Проте, зважаючи на характер порушень, допущених суддею ОСОБА_3, а також на наслідки у виді підриву авторитету правосуддя, враховуючи, що у справах № 697/209/14-к, 697/210/14-к, 697/211/14-к, 697/213/14-к вона без правових підстав позбавилаОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 особистої свободи, Дисциплінарна палата та ВРП вмотивовано дійшли висновку, що застосування до судді дисциплінарного стягнення у виді подання про звільнення її з посади є пропорційним вчиненому.
На підставі частини восьмої статті 266 КАС України Велика Палата Верховного Суду за наслідками розгляду справи щодо оскарження рішення ВРП, ухваленого за результатами розгляду скарги на рішення її Дисциплінарної палати, може скасувати оскаржуване рішення ВРП або залишити його без змін.
Ураховуючи те, що, приймаючи оскаржуване рішення, ВРП діяла на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо, пропорційно, з урахуванням права судді на участь у процесі прийняття рішення, а також своєчасно, тобто протягом розумного строку, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення скарги ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування рішення ВРП від 07 листопада 2017 року № 3609/0/15-17 про залишення без змін рішення її Другої Дисциплінарної палати від 11 квітня 2017 року № 775/2дп/15-17 про притягнення судді Канівського міськрайонного суду Черкаської області ОСОБА_3 до дисциплінарної відповідальності.
При цьому дії та рішення ВРП та її дисциплінарного органу не характеризувалися недоліками, які би могли поставити під сумнів принципи незалежності та неупередженості, як це було встановлено ЄСПЛ в рішеннях у справах «ОлександрВолков проти України» (пункти 109-131) і «Куликов та інші проти України» (пункти 135-137), а подальший перегляд справи Великою Палатою Верхового Суду з урахуванням усіх ключових аргументів ОСОБА_3 гарантує відсутність впливу будь-яких недоліків на результат дисциплінарного провадження.
Керуючись підпунктом 5 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення», статтями 266, 344, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
1. Скаргу ОСОБА_3 на рішення Вищої ради правосуддя від 07 листопада 2017 року № 3609/0/15-17 залишити без задоволення.
2. Рішення Вищої ради правосуддя від 07 листопада 2017 року № 3609/0/15-17 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                                                      В. С. Князєв 
 
Суддя-доповідач   О. С. Золотніков 
 
Судді:                             Н. О. Антонюк   О. Б. Прокопенко
 
С. В. Бакуліна   Л. І. Рогач 
 
В. В. Британчук І. В. Саприкіна 
 
Д. А. Гудима   О. М. Ситнік 
 
О. Р. Кібенко   О. С. Ткачук 
 
Л. М. Лобойко   В. Ю. Уркевич 
 
Н. П. Лященко   О. Г. Яновська