ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2019 року 
м. Київ

Справа №  910/2308/18 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Селіваненка В.П. (головуючий), Львова Б.Ю. і Пількова К.М.,
за участю секретаря судового засідання Поліщук Ю.В.,

учасники справи:
позивач -  приватне акціонерне товариство "Білоцерківська теплоелектроцентраль" (далі - Товариство),
представник позивача - не з'яв., 
відповідач-1 - Національний банк України (далі - НБУ),
представник відповідача-1 - Гончар В.М. - представник (довіреність від 05.11.2018 №18-0014/58865), 
відповідач-2 - публічне акціонерне товариство "Банк "Фінанси та Кредит" (далі - Банк),  
представник відповідача-2 - не з'яв., 

розглянув касаційну скаргу Товариства  
на рішення господарського суду міста Києва від 29.05.2018 (суддя Грєхова О.А.) та
постанову Київського апеляційного господарського суду від 26.09.2018 (головуючий суддя - Тарасенко К.В., судді Тищенко О.В. і Іоннікова І.А.)
зі справи №910/2308/18
за позовом Товариства
до:   НБУ; 
Банку
про визнання іпотечного договору недійсним.

За результатами розгляду касаційної скарги Касаційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Позов було подано про визнання недійсним іпотечного договору та обґрунтовано тим, що іпотечний договір від 17.06.2015 (далі - Іпотечний договір) укладено з порушенням вимог статті 5 Закону України "Про іпотеку", частини третьої статті 180 Господарського кодексу України (далі - ГК України), частини першої  статті 575 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), що свідчить про його недійсність на підставі пункту 3 частини першої, частини другої статті 18 Закону України "Про іпотеку" та частини першої  статті  203 ЦК України.

Рішенням господарського суду міста Києва від 29.05.2018, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 26.09.2018, у позові відмовлено. 

Рішення і постанову мотивовано тим, що позивачем не доведено наявності підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним. 

У касаційній скарзі до Верховного Суду Товариство, зазначаючи про порушення обома попередніми судовими інстанціями норм матеріального і процесуального права у розгляді справи, просить скасувати оскаржувані рішення і постанову з даної справи та направити останню на новий розгляд до суду першої інстанції. Так, за доводами, наведеними в касаційній скарзі, судами порушено: 

- норми матеріального права, зокрема статті 182, 186, 191 ЦК України, статті 66 ГК України, статті 5, 18 Закону України "Про іпотеку"; 

- норми процесуального права, а саме статті 75, 86, 236 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України). 

У відзиві на касаційну скаргу НБУ заперечує проти доводів скаржника, зазначаючи про їх безпідставність і про те, що вони не ґрунтуються на нормах закону, й просить скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. 

Від Банку відзив на касаційну скаргу не надходив. 

Товариство подало до Касаційного господарського суду письмове клопотання про відкладення розгляду касаційної скарги, мотивоване участю представника Товариства в розгляді Касаційним господарським судом іншої справи №911/554/17 за участю НБУ і Товариства, призначеному о 10 год. 20 хв. 16.01.2019. Дане клопотання задоволенню не підлягає, оскільки: 

- справа №911/554/17 розглядається у тій же будівлі Касаційного господарського суду, що й дана справа №910/2308/18.  При цьому участь у розгляді справи  № 911/554/17 брали одні й ті самі представники сторін, що й у даній справі - Гончар В.М. від НБУ і Довбиш С.П. від Товариства (Довбишем С.П. й підписано згадане клопотання). Однак представник НБУ Гончар В.М. знайшов можливість з'явитися в судове засідання з розгляду справи №910/2308/18 і взяти в ньому участь, тоді як представник Товариства Довбиш С.П. такою можливістю не скористався; 

- Касаційним господарським судом явка представників сторін у судове засідання з розгляду касаційної скарги обов'язковою  не визнавалася, а матеріали справи містять обсяг відомостей, достатній для такого розгляду і без участі представника Товариства; 

- посилання у згаданому клопотанні на висновок Європейського суду з прав людини у справі "Бартая проти Грузії" не є прийнятним, оскільки в згаданій справі зазначалося про розгляд національним судом справи без захисника,  тоді як у даній господарській справі йдеться про участь у судовому засіданні представників сторін (стаття 56 ГПК України), а не про захисника (захисників). 
Перевіривши  в межах доводів касаційної скарги на підставі встановлених попередніми судовими інстанціями обставин справи правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника НБУ, Касаційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.
Судами першої і апеляційної інстанції у розгляді справи з'ясовано й зазначено, зокрема, що: 

- Іпотечний договір укладено НБУ (іпотекодержателем), Банком (позичальником) і Товариством (іпотекодавцем). Цей договір забезпечував вимоги іпотекодержателя, що випливають з Генерального кредитного договору про надання стабілізаційного кредиту від 17.06.2015 № 47 (далі - Договір №47), укладеного іпотекодержателем та позичальником, а також усіх додаткових договорів (угод), що будуть укладені до нього,      а також з усіх окремих кредитних договорів (та змін до них), які укладені/будуть укладені в рахунок Договору №47 (далі разом або окремо згадуються як Кредитні договори), в тому числі щодо суми зобов'язань, строків їх виконання, розміру процентів та інших умов; 

- на забезпечення виконання позичальником зобов'язань за Кредитними договорами іпотекодавець надає в іпотеку належне йому на праві власності майно, перераховане в Договорі. Переданий в іпотеку єдиний майновий комплекс іпотекодавця разом з устаткуванням, обладнанням, транспортними засобами, машинами та інвентарем, мережами та передавальними пристроями іменується "предмет іпотеки"; 

- згідно з пунктом 5 Іпотечного договору ринкова вартість предмета іпотеки становить         1 971 000 515 грн. згідно із звітом про оцінку єдиного (цілісного) майнового комплексу Товариства, а за пунктом 24 цього договору  термін дії останнього встановлено до повного виконання позичальником зобов'язань за Кредитними договорами та всіма додатковими договорами до них; 
- у додатку №1 до Іпотечного договору наведено перелік майна в кількості 1461 одиниця, а в додатку №2 до цього договору - перелік транспортних засобів у кількості 28 одиниць;
- позивач, зазначаючи про укладення Іпотечного договору з порушенням  згаданих вимог Закону України "Про іпотеку", ЦК України, ГК України, посилається на те, що фактично в іпотеку було передано майно, якого реально не існує як єдиного об'єкту нерухомого майна, яке можна ідентифікувати як об'єкт нерухомого майна, а також його не було зареєстровано в порядку, передбаченому законодавством, як окремий об'єкт права власності, а відтак це майно не набуло статусу об'єкта нерухомості в передбаченому законом порядку  і, відповідно, воно не може бути предметом іпотеки згідно із статтею 5 названого Закону;
- в іпотеку за Іпотечним договором було передано саме цілісний майновий комплекс,      оскільки законодавством визначена можливість передачі в іпотеку нерухомого майна разом з усіма його приналежностями, що не суперечить пункту 3 частини першої статті  18 Закону України "Про іпотеку"; сторонами  Іпотечного договору погоджено умови такої передачі шляхом підписання даного договору, а також  у тексті останнього погоджено, що єдиний майновий комплекс (предмет іпотеки - 1) іпотекодавця разом з устаткуванням, обладнанням, транспортними засобами, машинами та інвентарем, мережами та передавальними пристроями (предмет іпотеки - 2) іменується "предмет іпотеки"; 
- постановою Верховного Суду від 07.03.2018 у справі № 910/24073/16 залишено без задоволення касаційну скаргу Товариства, а рішення господарського суду міста Києва від 30.10.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 19.12.2017 із зазначеної справи - без змін.  У згаданому рішенні господарського суду міста Києва від 30.10.2017, зазначено, зокрема, таке: "Таким чином зважаючи на те, що Законом України "Про іпотеку" передбачено альтернативу зазначення розміру, строку і порядку виконання основного зобов'язання з посиланням на правочин у якому вказується основне зобов'язання, іпотечний договір містить всі істоті умови, необхідні для його дійсності та правомірності". 
Причиною спору зі справи стало питання про наявність або відсутність підстав для визнання недійсним Іпотечного договору. 
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. 

Згаданими положеннями статті 203 ЦК України визначено, що: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. 

Згідно з частиною третьою статті 180 ГК України сторони при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. 

Частиною першою статті 575 ЦК України визначено, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. 

Відповідно до статті 5 Закону України "Про іпотеку" (в редакції, чинній на час укладення Іпотечного договору): 

- предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: 

нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; 

нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; 

нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом; 

- предметом іпотеки також може бути об'єкт незавершеного будівництва, майнові права на нього, інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуте ним у власність відповідне нерухоме майно у майбутньому. Обтяження такого нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законом порядку незалежно від того, хто є власником такого майна на час укладення іпотечного договору; 

- частина об'єкта нерухомого майна може бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості, якщо інше не встановлено цим Законом. Іпотека поширюється на частину об'єкта нерухомого майна, яка не може бути виділеною в натурі і була приєднана до предмета іпотеки після укладення іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості;  

- нерухоме майно передається в іпотеку разом з усіма його приналежностями, якщо інше не встановлено іпотечним договором; 

- ризик випадкового знищення, випадкового пошкодження або псування предмета іпотеки несе іпотекодавець, якщо інше не встановлено іпотечним договором; 

- вартість предмета іпотеки визначається за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або шляхом проведення оцінки предмета іпотеки відповідним суб'єктом оціночної діяльності у випадках, встановлених законом або договором; 

- предметом іпотеки може бути право оренди чи користування нерухомим майном, яке надає орендарю чи користувачу право будувати, володіти та відчужувати об'єкт нерухомого майна. Таке право оренди чи користування нерухомим майном для цілей цього Закону вважається нерухомим майном. 

Згідно з положеннями статті 18 названого Закону: 

- іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Іпотечний договір повинен містити, зокрема, такі істотні умови, як  опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані, у тому числі кадастровий номер (пункт 3 частини першої); 

- у разі відсутності в іпотечному договорі однієї з вказаних вище істотних умов він може бути визнаний недійсним на підставі рішення суду (частина друга). 

Попередні судові інстанції, з'ясувавши, що  в іпотеку за оспорюваним договором було передано саме цілісний майновий комплекс позивача та відповідний договір містить встановлені щодо нього законом істотні умови, в тому числі й ті, на відсутність яких у цьому договорі посилався позивач, з огляду на наведені законодавчі приписи дійшли висновку про відсутність підстав для визнання Іпотечного договору недійсним, тобто й відсутність підстав для задоволення позовних вимог. 

Аргументи касаційної скарги даного висновку не спростовують. 

Питання щодо складу майна, яке було предметом іпотеки, належності його до цілісного майнового комплексу позивача вже були досліджені попередніми судовими інстанціями і не можуть бути предметом додаткового дослідження та оцінки судом касаційної інстанції в силу імперативного припису частини другої статті 300 ГПК України, за яким суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Що ж до питань, пов'язаних з можливістю чи неможливістю звернення стягнення на відповідне майно в примусовому порядку, державною реєстрацією прав на це майно у належних органах, то вони, з огляду на підстави позову в даній справі, не відносилися до предмета судового розгляду в ній, оскільки ця справа ніяк не стосується такого стягнення і про останнє в ній не йдеться. Ризик неможливості з тих чи інших причин відповідного стягнення несе іпотекодержатель. 

У зв'язку з  цим не можна визнати прийнятним й посилання скаржника на правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 15.01.2014 у справі №6-148цс13, оскільки в даній справ №910/2308/18, на відміну від вказаної, не йдеться про реалізацію нерухомого майна з прилюдних торгів. 

Листи Міністерства юстиції України від 12.08.2008 №31-32-1736, від  02.06.2009 №5415-0-33-09-19, на які посилається скаржник, не є нормативно-правовими актами та не визначають складу цілісного майнового комплексу Товариства. 

Відомчі нормативно-правові акти, вказані скаржником, як-от Положення про порядок віднесення майна до такого, що включається до складу цілісного майнового комплексу державного підприємства, затверджене наказом Фонду державного майна України від 29.12.2010 №19540, Положення про надання Національним банком України стабілізаційних кредитів банкам України, затверджене постановою Правління НБУ від 13.07.2010 №327, Інструкція про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.06.2001 №127, не мають предметом свого регулювання спірні правовідносини в даній справі. 

Попередніми судовими інстанціями з'ясовано передачу нерухомого майна в іпотеку разом з усіма приналежностями. Що ж до передачі в іпотеку за оспорюваним договором, окрім цілісного майнового комплексу, також і рухомого майна (як-от транспортних засобів, смартфона, меблів), то вона сама по собі не заперечує того, що разом з рухомим майном в іпотеку за цим договором передавалося й нерухоме майно, яке становить цілісний майновий комплекс. 

Зі змісту постанови Верховного Суду від 07.03.2018 у справі №910/24073/16 за позовом Товариства до НБУ і Банку (треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів - приватний нотаріус           Морозова С.В. і Фонд гарантування вкладів фізичних осіб) вбачається, що попередніми судовими інстанціями у розгляді зазначеної справи в судових рішеннях з неї було встановлено, зокрема, що: 

- в іпотеку за оспорюваним договором було передано, окрім іншого, цілісний майновий комплекс Товариства (останній абзац сторінки 7, передостанній абзац сторінки 9 згаданої постанови Верховного Суду); 

- оспорюваний договір містить всі істоті умови, необхідні для його дійсності та правомірності (передостанній абзац сторінки 10 тієї ж постанови).

Відповідно до частини четвертої статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду, зокрема, в господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа стосовно, якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 

При цьому неприйнятним є довод скаржника про те, що позов у справі №910/24073/16 був "з абсолютно іншими підставами та обґрунтуванням".  Застосування наведеного положення частини четвертої статті 75 ГПК України жодним  чином не ставиться у залежність від того, якими були підстави та обґрунтування позовів у двох справах - тій, що розглядається (№910/2308/18) та у тій, що розглянута раніше (№910/24073/16). Значення має лише участь у цих справах тих самих осіб (Товариства, НБУ і Банку), щодо яких і встановлено відповідні обставини. 

Водночас Касаційний господарський суд бере до уваги аргументи, викладені у відзиві НБУ на касаційну скаргу, як такі, що узгоджуються з обставинами справи та нормами матеріального і процесуального права. 

Отже, у Касаційного господарського суду відсутні підстави для висновку про неправильне застосування попередніми судовими інстанціями норм матеріального та/або про порушення ними норм процесуального права.      

З огляду на викладене Касаційний господарський суд вважає за необхідне залишити касаційну скаргу позивача без задоволення, а   судові рішення першої та апеляційної інстанції - без змін. 

У зв'язку з тим, що суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги  та залишає без змін раніше ухвалені судові рішення, а також враховуючи, що учасники справи не подавали заяв про розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, судові витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги  покладаються на скаржника.  

Керуючись статтями 129, 308, 309, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Касаційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу приватного акціонерного товариства "Білоцерківська теплоелектроцентраль" залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 29.05.2018 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 26.09.2018 у справі  №   910/2308/18 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                       В. Селіваненко 

Суддя                                                                                                        Б. Львов

Суддя                                                                                                                        К.Пільков