ПОСТАНОВА
Іменем України
13 лютого 2019 року 
Київ
справа №825/3519/15-а
адміністративне провадження №К/9901/3690/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Шарапи В.М.,
суддів: Бевзенка  В.М.,  Данилевич Н.А., 
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 16.11.2015 у складі судді Поліщук Л.О. та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 13.01.2016 у складі колегії суддів Межевича М.В. (головуючий), Земляної Г.В., Сорочка Є.О. у справі №825/3519/15-а за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1   про визнання дій незаконними та стягнення грошової компенсації за неотримане речове майно
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій:
1.           ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі - ВЧ НОМЕР_1 ), в якому просив: 
1.1.          визнати незаконними діяння ВЧ НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо нарахування і виплати несплаченої ОСОБА_1 грошової компенсації за                   речове майно, яке він мав отримати згідно Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей";
1.2.          стягнути з ВЧ НОМЕР_1 Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за неотримане речове майно в розмірі 30807,48 грн.
2.          Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 16.11.2015, яку залишено без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 13.01.2016, у задоволенні позовних вимог відмовлено.
3.          Судами попередніх інстанцій під час розгляду справи встановлено:
3.1.          На підставі наказу начальника Генерального штабу - Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) від 26.08.2015 №526 ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас за пунктом "б" частини 6 статті 26               Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" з правом носіння військової форми одягу.
3.2.          Згідно витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 31.08.2015 №206 позивача з 16.10.2015 виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
3.3.          До суду апеляційної інстанції позивачем додатково надано витяг з наказу командира Військової частини НОМЕР_2 (по строковій частині) від 30.11.2015 №313,         з якого вбачається, що ОСОБА_1 виключено з списків особового складу частини та усіх видів забезпечення з 05.12.2015.
3.4.          Відповідно до довідки №5 від 10.09.2015 про одержання грошової компенсації замість речового майна, що підлягало видачі до 11.03.2000, вартість неотриманого ОСОБА_1 речового майна складає 2395,79 грн. 
3.5.          Відповідно до довідки №6 від 10.09.2015 про вартість речового майна, що підлягало видачі після 11.03.2000 до моменту виключення з списків особового складу частини та зняття з речового забезпечення, вартість неотриманого ОСОБА_1 речового майна складає 27411,69 грн. 
4.          Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач з 16.10.2015 виключений зі списків особового складу військової частини. Судом зазначено, що Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" не передбачено права отримання компенсації замість речового майна військовослужбовцям, звільненим з військової служби, а пункт 27 Положення про порядок речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час, що затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 28.10.2004 №1444, не може бути застосований, оскільки суперечить даному Закону. При цьому, суд першої інстанції послався на правову позицію аналогічного змісту викладену у постановах від 31.03.2015 у справі №21-79а15, від 24.06.2014 у справі №21-253а14, від 19.03.2013 у справі №21-38а13. Суд апеляційної інстанції додатково вказав, що на основі поданих позивачем доказів останній до 05.12.2015 проходив військову службу та мав право на виплату йому компенсації вартості неотриманого речового майна. Разом з цим, Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення порядку речового забезпечення військовослужбовців", що набрав чинності 30.07.2015, статтю 9-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" викладено у новій редакції, відповідно до якої порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України. Проте, Кабінет Міністрів України покладений на нього обов`язок не виконав. Відсутність нормативно-правового акту, який регулює порядок реалізації права на отримання компенсації, на переконання суду апеляційної інстанції, унеможливлювало задоволення вимог позивача щодо отримання цієї компенсації. Також, суд апеляційної інстанції наголосив на неможливості застосування до    спірних правовідносин норм підпункту 3.1.12 Порядку відпуску речового майна військовим частинам та застосування норм забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України речовим майном у мирний час, затвердженого наказом Міністра оборони України від 31.01.2006 №45, оскільки цей нормативний акт виданий не Кабінетом Міністрів України та регулює питання видачі грошової компенсації за речове майно, що підлягає видачі у майбутньому.
Короткий зміст вимог та узагальнені доводи касаційної скарги:
5.          Позивач подав касаційну скаргу на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 16.11.2015 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 13.01.2016, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.
5.1.          Аргументи скаржника полягають у тому, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми матеріального права і процесуального права. Скаржник наполягає на тому, що відсутність механізму виплати грошової компенсації за неотримане речове майно не може слугувати підставою для відмови у її виплаті. Вважає, що суди повинні були, керуючись принципом законності, застосувати норми статті 9-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" і задовольнити позовні вимоги. Скаржник зазначає, що наведене узгоджується з позицією Європейського Суду з прав людини, викладеною у рішенні   по справі "Будченко проти України" від 24.04.2014. 
6.          Відповідач заперечень (відзиву) на касаційну скаргу не подав. 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Норми права, якими керувався суд касаційної інстанції: 
7.          Конституція України: 
"Стаття 17. <…> Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей".
8.          Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та         членів їх сімей" від 20.12.1991 №2011-XII (в редакції чинній станом на час виникнення спірних правовідносин, далі - №2011-XII):
Стаття 9-1. Продовольче, речове та інше забезпечення військовослужбовців
"1. Продовольче забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що встановлюються Кабінетом Міністрів України. 
Речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України,      Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається    Кабінетом Міністрів України". 
9.          Положення про порядок речового забезпечення військовослужбовців         Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час, затверджене  Постановою Кабінету Міністрів України від 28.10.2004 №1444 (в редакції чинній станом на час виникнення  спірних правовідносин, далі - Положення):
"1. Це Положення визначає порядок речового забезпечення військовослужбовців, військовозобов`язаних, резервістів Збройних Сил та інших військових формувань, а також військових ліцеїстів у мирний час. 
…4. Речове майно відпускається військовим частинам у порядку, встановленому Міноборони та іншими центральними органами виконавчої влади, яким підпорядковані військові формування, відповідно до затверджених Кабінетом Міністрів України норм забезпечення речовим майном військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час (далі - норми забезпечення речовим майном військовослужбовців), а також відповідно до затверджених Міноборони та іншими центральними органами виконавчої влади норм утримання цього майна на одного військовослужбовця (працівника) у           військових частинах або на одне ліжко в лікувальних закладах.
…27. Військовослужбовці, звільнені у запас або відставку з правом носіння військової форми одягу, за бажанням можуть отримати речове майно, яке вони не отримали     під час звільнення, або грошову компенсацію за нього за цінами на день підписання наказу про звільнення. Зазначеним особам, звільненим у запас або відставку після закінчення строку контракту, за належне їм, але не отримане протягом дії контракту речове майно виплачується грошова компенсація пропорційно часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати закінчення контракту, або видається речове майно на суму грошової компенсації.
У разі звільнення у запас військовослужбовцю видається речовий атестат, який додається до особової справи. Якщо протягом 12 місяців після звільнення військовослужбовець буде призваний із запасу, до його забезпечення зараховується раніше отримане речове майно".
10.          Порядок відпуску речового майна військовим частинам та застосування норм забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України речовим майном у    мирний час, затверджений Наказом Міністра оборони України від 31.01.2006 №45, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 13.02.2006 за №125/11999 (в редакції чинній станом на час виникнення  спірних правовідносин, далі - Порядок):
"3. Порядок застосування норм забезпечення речовим майном військовослужбовців
…3.1. Порядок застосування норм забезпечення офіцерів, прапорщиків, мічманів і військовослужбовців військової служби за контрактом
…3.1.12. Грошова компенсація замість речового майна, що підлягає видачі, виплачується на підставі довідки про одержання грошової компенсації замість речового майна, що підлягає видачі (додаток 4), яка видається речовою службою військової частини, виходячи із заготівельної вартості цих предметів.
Перелік предметів із визначенням заготівельної вартості на початку кожного року Департамент постачання матеріальних ресурсів Міністерства оборони України надає до Центрального управління речового забезпечення".
Висновки суду за результатами розгляду касаційної скарги: 
11.          Вирішуючи питання обґрунтованості касаційної скарги, Верховний Суд враховує, що переданий позивачем на вирішення суду спір виник між особою, яка проходила військову службу та суб`єктом владних повноважень, а отже, є публічно-правовим і повинен вирішуватися за нормами Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України). Аналогічна правова позиція висловлена в постанові        Великої Палати Верховного Суду від 12.09.2018 у справі №2-а-3097/2007 (провадження № 11-695апп18).
12.          Пунктом 1 статті 9-1 Закону №2011-XII, в редакції, що набрала чинності 30.07.2015 та, відтак, була чинною на час звільнення позивача з посади, військовослужбовцям гарантувалось право на грошову компенсацію за неотримане речове майно, порядок здійснення якої повинен був визначатись Кабінетом Міністрів України (абзац 2).
13.          При цьому, на час існування спірних правовідносин було чинним Положення, прийняте Кабінетом Міністрів України, яке визначало порядок речового забезпечення військовослужбовців, пунктом 27 якого встановлювалось, що військовослужбовці, звільнені у запас чи відставку з правом носіння військової форми одягу, як у випадку з позивачем, за їх бажанням могли отримати речове майно, яке вони не отримали   під час звільнення або грошову компенсацію за нього за цінами на день підписання наказу про звільнення.
14.          Суд першої інстанції безпідставно послався на пункт 2 статті 9-1 Закону №2011-XII у редакції, що діяла до 30.07.2015, який передбачав виплату грошової компенсації виключно військовослужбовцям, котрі проходили військову службу за контрактом або перебували на кадровій військовій службі, а також на судові рішення    Верховного Суду України, у яких викладені висновки щодо застосування норми права у наведеній редакції. 
15.          У зв`язку з цим, також не заслуговують на увагу висновки суду першої інстанції щодо невідповідності пункту 27 Положення нормам Закону №2011-XII і неможливості застосування даного Положення до спірних правовідносин. 
16.          Отже, позивач на момент звільнення з військової служби відповідав умовам, необхідним для виплати йому грошової компенсації за невикористане речове майно і чинне законодавство передбачало можливість здійснення виплати цієї компенсації. 
17.          Колегія суддів Верховного Суду відхиляє висновки суду апеляційної інстанції, покладені в основу відмови у задоволенні позову, щодо неможливості виплати позивачу грошової компенсації внаслідок невиконання Кабінетом Міністрів України покладеного на нього обов`язку щодо приведення своїх нормативно-правових актів     у відповідність із Законом №2011-XII.
18.          Дійсно, Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення порядку речового забезпечення військовослужбовців" від 01.07.2015 №567-VIII, яким внесені зміни до пункту 1 статті 9-1 Закону №2011-XII, що набрали чинності 30.07.2015, Кабінет Міністрів України зобов`язано у тримісячний строк з дня набрання чинності цим Законом привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом (пункт 3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення").
19.          Порядку, який би безпосередньо регулював механізм здійснення виплати військовослужбовцям грошової компенсації за неотримане речове майно на час існування спірних правовідносин Кабінетом Міністрів України прийнято не було.
20.          Разом з тим, Європейський Суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція, пункт 1 статті 32 Конвенції) у своєму рішенні по справі "Кечко проти України" від 08.11.2005, зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (пункт 23). 
21.          У рішенні Європейського Суду з прав людини по справі "Будченко проти України" від 24.04.2014, Суд нагадав, що найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном  має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (див. рішення у справі "Бейелер проти Італії" (Beyeler v. Italy), [ВП] заява №33202/96, пп. 108-109, ЄСПЛ 2000-І) (пункт 40).
22.          Крім того, як вказано у рішенні Європейського Суду з прав людини по справі "Суханов та Ільченко проти України" від 26.06.2014, що стосується соціальних виплат, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату в якості права на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам (див. ухвалу щодо прийнятності у справі "Стек та інші проти Сполученого Королівства" (Stec and Others v. the United Kingdom) [ВП], заяви №65731/01 та №65900/01, п. 54, ECHR 2005-X); про важливість такого інтересу також має свідчити застосування статті 1 Першого протоколу (див. рішення від 15.09.2009 у справі "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), заява №10373/05, п. 39) (пункт 31).
23.          Таким чином, згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини, держава не може відмовляти у здійсненні особі певних виплат у разі чинності законодавчої норми, яка їх передбачає та відповідності особи умовам, що ставляться для їх отримання, що мало місце у випадку спірних правовідносин. 
24.          Окрім того, необґрунтованою є вказівка суду апеляційної інстанції на те, що підпункт 3.1.12 Порядку регулює виключно питання видачі грошової компенсації за речове майно, яке підлягає видачі у майбутньому і не підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Даний Порядок прийнятий Міністерством оборони України відповідно до Положення та з метою його виконання і ним, фактично, конкретизований механізм виплати грошової компенсації шляхом визначення документу, на підставі якого вона здійснюється. Та обставина, що підпунктом 3.1.12 Порядку передбачено виплату грошової компенсації замість речового майна, що підлягає, а не підлягало, видачі, сама по собі, не позбавляє військовослужбовців права на її отримання, оскільки таке право гарантувалось чинним законодавством,    а саме, статтею 9-1 Закону №2011-XII та пунктом 27 Положення. Тому, зазначені висновки суду апеляційної інстанції свідчать про довільне тлумачення норм Порядку.
25.          Відповідно до частини 1 статті 351 КАС України, підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
26.          Колегія суддів приходить до висновку, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми матеріального і процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
27.          З огляду на це, касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає до задоволення, а постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 16.11.2015 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 13.01.2016 слід скасувати і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
ПОСТАНОВИВ:
28.          Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити. 
29.          Постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 16.11.2015 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 13.01.2016 у справі №825/3519/15-а за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання незаконними дій, стягнення грошової компенсації за неотримане речове майно скасувати і ухвалити нову, якою позовні вимоги задовольнити повністю. 
30.          Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у   нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане речове майно.
31.          Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за неотримане речове майно в розмірі 30807 (тридцять тисяч вісімсот сім) грн. 48 коп.
32.          Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.

...........................

...........................

...........................
В.М. Шарапа
В.М. Бевзенко 
 Н.А. Данилевич ,
Судді Верховного Суду