Постанова
Іменем України        
 
22 листопада 2018 року                                                              
м. Київ                                                                   
 
справа № 758/4690/15-ц
провадження № 61-27192св18 
                                                                                                                           
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
відповідач - ОСОБА_5,
 
провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою представника ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_6 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 28 січня 2016 року у складі судді Васильченка О. В. та рішення Апеляційного суду міста Києва від 14 червня 2016 року у складі колегії суддів: Шкоріної О. І.,               Антоненко Н. О., Стрижеуса А. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У квітні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, який змінила у процесі розгляду справи, до ОСОБА_5 про стягнення аліментів на утримання дружини.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_4 посилалася на те, що з 23 квітня            1999 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5, який було розірвано рішенням Подільського районного суду міста Києва від 01 липня 2015 року. Вона є пенсіонером за віком, має незадовільний стан здоров'я і часто хворіє. З часу припинення шлюбних відносин відповідач не надає їй матеріальної допомоги. Розмір її пенсії становить 999 грн, інших видів доходів у неї немає, тому вона не може самостійно забезпечувати себе. ЇЇ колишній чоловік - відповідач у справі має можливість сплачувати на її користь аліменти, проте добровільно не бажає цього робити. Враховуючи викладене, ОСОБА_4 просила стягнути з відповідача на свою користь аліменти на її утримання в розмірі 1/4 частини з усіх видів доходів щомісячно, починаючи з дня подання позову до суду.
 
Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 28 січня 2016 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 кошти на утримання колишньої непрацездатної дружини в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 20 квітня 2015 року. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь держави судовий збір в розмірі 551 грн 20 коп.
 
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, місцевий суд врахував майновий стан сторін, оцінив докази в їх сукупності, взяв до уваги стан здоров'я позивача, всі юридичні складові для виникнення аліментних зобов'язань відповідача перед його непрацездатною дружиною, в результаті чого дійшов висновку, що визначений  ним розмір аліментів відповідатиме інтересам позивача.
 
Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 14 червня 2016 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 задоволено частково. Рішення Подільського районного суду міста Києва від 28 січня 2016 року змінено в частині розміру аліментів, які підлягають стягненню з ОСОБА_5 на користь                 ОСОБА_4 з 1/4 до 1/10 частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно. В іншій частині рішення залишено без змін.
 
Змінюючи рішення місцевого суду в частині розміру аліментів, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції не врахував матеріальне становище платника аліментів, заробітна плата якого складає 1 500 грн на місяць, те, що на утриманні відповідача знаходиться малолітній син ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та безпідставно визначив до присудження аліменти в розмірі 1/4 частини з усіх видів видів заробітку (доходу). Відповідачем не доведено те, що на його утриманні знаходяться непрацездатні батьки.
 
У вересні 2017 року представник ОСОБА_5 - адвокат ОСОБА_6 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Подільського районного суду міста Києва від 28 січня 2016 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 14 червня 2016 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що сукупний щомісячний дохід позивача на час розгляду справи становив 999 грн, що перевищувало встановлений законом прожитковий мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Ухвалюючи рішення про стягнення з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дружин, суди попередніх інстанцій не врахували, що ОСОБА_4 була забезпечена прожитковим мінімумом, оскільки на час розгляду справи такий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для осіб, які втратили працездатність, був встановлений у розмірі 949 грн.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали із Подільського районного суду міста Києва.
 
У листопаді 2017 року ОСОБА_4 подала заперечення на касаційну скаргу, в якому просила її відхилити, посилаючись на те, що суди попередніх інстанцій повно і всебічно дослідили всі обставини справи, дали правильну оцінку зібраним доказам і ухвалили рішення, які відповідають закону. Відповідач займає посаду директора у Товаристві з обмеженою відповідальністю «ВТОРМЕТРЕСУРС» і отримує значно більшу заробітну плату, ніж вказано у довідці про доходи, має неофіційні доходи та є забезпеченою людиною, тому має змогу виплачувати їй аліменти. 
 
Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
17 травня 2018 року справу № 758/4690/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Судами встановлено, що з 23 квітня 1999 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Подільського районного суду міста Києва від 01 липня 2015 року.
За положеннями частин другої-четвертої статі 75 Сімейного кодексу України (далі - СК України) право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом І, ІІ чи ІІІ групи. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Відповідно до частин першої, другої статті 76 СК України розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу. Після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу.
Аналіз указаних норм матеріального права дає підстави для висновку, що аліментні зобов'язання на утримання одного з подружжя можуть бути призначені за наявності юридичних складових - сукупності певних умов, а саме: перебування в зареєстрованому шлюбі або у фактичних шлюбних відносинах після розірвання шлюбу (стаття 76 СК України); непрацездатність одного з подружжя; потреба в матеріальній допомозі; нижчий від прожиткового рівень матеріального забезпечення. 
Таким чином, право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом.
Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, наведеним у постанові від 13 квітня 2016 року у справі № 6-3066цс15. 
 
Судами встановлено, що ОСОБА_4 є пенсіонером за віком та отримує пенсію у розмірі 999 грн, що підтверджується довідкою Пенсійного фонду України в Подільському районі міста Києва від 16 квітня 2015 року № 1728/287.
 
Згідно з консультативними заключенням невропатолога від 18 липня 2013 року позивач має діагноз: Дисцикуляторна енцефалопатія І ст. з центральною вестибулопатією, астено-невротичним синдромом. Сенсо-невральна тугослухість з права. Церебральний стеонізуючий атеросклероз зі стенозом до 20-25%. Гупертонічна хвороба 2 ст.
 
ОСОБА_4 перебуває на обліку з приводу ішемічної хвороби серця з гіпертонічною хворобою 2 ст., що підтверджується довідкою Комунального підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2 Подільського району» від 09 липня              2015 року № 717.
 
Частинами першою, другою статті 77 СК України передбачено, що утримання одному з подружжя надається другим із подружжя у натуральній або грошовій формі за їхньою згодою. За рішенням суду аліменти присуджуються одному з подружжя, як правило, у грошовій формі.
 
Аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви (частина перша статті 79 СК України).
 
Встановивши, що позивач є непрацездатною особою, отримані нею доходи не забезпечують їй прожитковий мінімум, визначений законом, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_4 має право на утримання (аліменти). Зменшуючи розмір аліментів, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача з 1/4 до 1/10 частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, суд апеляційної інстанції врахував положення статтей 75, 76 СК України, матеріальне становище платника аліментів, наявність на його утриманні малолітнього сина, вимоги розумності та справедливості, в результаті чого дійшов правильного висновку, що саме визначений ним розмір аліментів відповідатиме інтересам позивача.
 
Апеляційний суд повно і всебічно дослідив наявні у справі докази та дав їм належну правову оцінку згідно зі статтями 57-60, 212-214, 303, 304, 316 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній час ухвалення оскаржуваних судових рішень, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.
 
Доводи касаційної скарги про те, що сукупний щомісячний дохід позивача на час розгляду справи перевищував встановлений законом прожитковий мінімуму для осіб, які втратили працездатність, не заслуговують на увагу з огляду на таке.
 
Статтею 7 Закону України Про Державний бюджет України на 2015 рік установлено у 2015 році прожитковий мінімум, зокрема на осіб, які втратили працездатність:                     з 01 січня 2015 року - 949 гривень, з 01 вересня - 1074 гривні.
 
Згідно з довідкою Пенсійного фонду України в Подільському районі міста Києва від 16 жовтня 2015 року № 11022/227 ОСОБА_4 отримувала пенсію за віком у розмірі 999 грн щомісячно.
 
Отже, на час розгляду справи пенсія позивача була нижчою прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (1 074 грн).
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ)вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). 
 
Згідно з частиною третьою статті 401, частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права та відсутні підстави для його скасування.
 
Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції у незміненій після апеляційного перегляду частині та висновків апеляційного суду і не дають підстав вважати, що судами порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, касаційні скарги слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції у незміненій після апеляційного перегляду частині та рішення апеляційного суду - без змін. 
 
Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
 
Виконання оскаржуваних судових рішень було зупинено ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ                        від 03 листопада 2017 року. Тому у зв'язку із залишенням касаційної скарги без задоволення необхідно поновити їх виконання.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_6 залишити без задоволення.
 
Рішення Подільського районного суду міста Києва від 28 січня 2016 року у незміненій після апеляційного перегляду частині та рішення Апеляційного суду міста Києва від 14 червня 2016 року залишити без змін.
 
Поновити виконання рішення Подільського районного суду міста Києва від 28 січня 2016 року у незміненій після апеляційного перегляду частині та рішення Апеляційного суду міста Києва від 14 червня 2016 року.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Судді: | В. А. Стрільчук
| С. О. Карпенко
| В. О. Кузнєцов