Постанова  
Іменем  України
 
21 листопада 2018 року
м. Київ
 
справа № 683/2199/16-ц
 
провадження № 61-38651св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач, відповідач - публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,
відповідач, позивач - ОСОБА_4,
відповідач, позивач - ОСОБА_5,
третя особа, позивач - ОСОБА_6,
третя особа - приватний нотаріус Старокостянтинівського районного нотаріального округу Хмельницької областіЛавута Тетяна Олександрівна,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за позовом публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6, про стягнення заборгованості за кредитним договором; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про розірвання договорів кредиту, поруки та іпотечного договору, визнання припиненим права іпотеки; за зустрічним позовом ОСОБА_5 до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_6, про визнання недійсним договору поруки; за позовом ОСОБА_6 до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», третя особа -  приватний нотаріус Старокостянтинівського районного нотаріального округу Хмельницької області Лавута Тетяна Олександрівна, про розірвання іпотечного договору, визнання припиненим права іпотекиза касаційними скаргамиОСОБА_4 та ОСОБА_6 на рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області у складі судді Андрощука Є. М. від 26 лютого 2018 року та постанову Апеляційного суду Хмельницької області у складі колегії суддів: Грох Л. М., Костенка А. М., Ярмолюка О. І., від 08 травня              2018 року,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У вересні 2016 році публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»(далі - ПАТ «Укрсоцбанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6, про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
Позовна заява мотивована тим, що 20 жовтня 2006 року між Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_4 укладено договір кредиту, за умовами якого останньому надано кредит у розмірі 7 000 доларів США зі сплатою 13 % річних на строк до 15 жовтня 2021 року. На забезпечення виконання цього зобов'язання між банком та ОСОБА_6, ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки, згідно з яким вони передали в іпотеку банку трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, що належить їм на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 23 серпня 2008 року. 
20 жовтня 2006 року в якості забезпечення кредитного зобов'язання між банком та ОСОБА_5 було укладено договір поруки. 
Позичальник ОСОБА_4 свої зобов'язання належним чином не виконував і станом на 22 червня 2016 року має заборгованість за договором кредиту у розмірі 4 656,61 доларів США, з яких: 3 295 доларів США заборгованості за кредитом; 842,79 доларів США заборгованості за процентами; 246,40 доларів США пені за несвоєчасне повернення кредиту, що еквівалентно 6 133,53 грн; 272,42 долари США пені за несвоєчасне повернення процентів, що еквівалентно 6 781,23 грн. 
Ураховуючи викладене, ПАТ «Укрсоцбанк» просило суд стягнути солідарно з відповідачів на його користь заборгованість за договором кредиту                     від 20 жовтня 2006 року у розмірі 4 656,61 доларів США.
 
У грудні 2016 році ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Укрсоцбанк» про розірвання договорів кредиту, поруки та іпотечного договору, визнання припиненим права іпотеки.
Зустрічна позовна заява мотивована тим, що договір іпотеки підлягає розірванню, оскільки банк у 2008 році в односторонньому порядку збільшив процентну ставку за користування кредитом з 13 % до 15 % і після такої істотної зміни умов основного договору банк не уклав додаткової угоди до іпотечного договору, що є порушенням статті 19 Закону України «Про іпотеку». Підставою для розірвання договору кредиту є істотне збільшення курсу долара, водночас банком помилково нараховано проценти і штрафні санкції у доларах США. Договір поруки є похідним від договору кредиту, тому теж підлягає розірванню. Поручителем не надавалась згода на збільшення процентної ставки за користування кредитом у 2008 року, крім того договір поруки не підписаний ні ним, ні його дружиною -                   ОСОБА_5
Ураховуючи викладене, ОСОБА_4 просив суд розірвати: договір кредиту, укладений 20 жовтня 2006 року між Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ним;договір поруки, укладений 20 жовтня 2006 року між Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», ним і ОСОБА_5.; іпотечний договір, укладений 23 жовтня 2006 року між Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», ним і ОСОБА_6., визнати припиненим у банка право іпотеки за укладеним іпотечним договором.   
 
У грудні 2016 році ОСОБА_5 звернулась до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Укрсоцбанк», ОСОБА_4,третя особа - ОСОБА_6, про визнання недійсним договору поруки.
 
Зустрічна позовна заява мотивована тим, що договір поруки, укладений                 20 жовтня 2006 року між Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», ОСОБА_4 і нею, вона не підписувала, підпис у договорі від її імені виконано іншою особою.
Ураховуючи викладене, ОСОБА_5 просила суд визнати договір поруки від 20 жовтня 2006 року недійсним.
 
У грудні 2016 році ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом до ПАТ «Укрсоцбанк» про розірвання іпотечного договору, визнання припиненим права іпотеки.
 
Позовна заява мотивована тим, що її не повідомлено про зміну процентної ставки за користування кредитом і додаткову угоду до іпотечного договору з нею не було укладено, що є порушенням умов іпотечного договору                    від 23 жовтня 2006 року та статті 19 Закону України «Про іпотеку».
Ураховуючи викладене, ОСОБА_6 просила суд розірвати іпотечний договір від 23 жовтня 2006 року та визнати припиненим у банка право іпотеки за цим іпотечним договором.
 
Ухвалами Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області         від 12 грудня 2016 року вказані позови об'єднано в одне провадження. 
 
Протокольною ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 30 січня 2017 року у позові ОСОБА_6 до                     ПАТ «Укрсоцбанк» залучено до участі в справі третю особу без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - приватного нотаріуса Старокостянтинівського районного нотаріального округу Хмельницької області Лавуту Т. О.
 
Рішенням Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області                   від 26 лютого 2018 року ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_4 заборгованість за договором кредиту                        від 20 жовтня 2006 року, що виникла станом на 22 червня 2016 року у розмірі 4 137,79 доларів США, 6 133,53 грн пені за несвоєчасне повернення кредиту, 6 781,23 грн пені за несвоєчасне повернення процентів та                                1 738,72 грн на відшкодування судових витрат.
У решті позову відмовлено.
Відмовлено у заволенні зустрічного позову ОСОБА_4
Позов ОСОБА_5 задоволено.
Визнано недійсним договір поруки, укладений 20 жовтня 2006 року між ПАТ «Укрсоцбанк», ОСОБА_4 і ОСОБА_5
Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
Відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_6
 
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ПАТ «Укрсоцбанк», суд першої інстанції виходив із того, що згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, проте позичальник свої зобов'язання за договором кредиту не виконував, у результаті чого утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню. 
Задовольняючи позов ОСОБА_5 суд виходив із того, що згідно з висновком судово-почеркознавчої експертизи від 05 жовтня 2017 року                  № 139п підпис на оригіналі договору поруки від 20 жовтня 2006 року, укладений між ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ПАТ «Укрсоцбанк», в якості забезпечення виконання позичальником ОСОБА_4 зобов'язання за договором кредиту від 20 жовтня 2006 року, виконаний не ОСОБА_5, а іншою особою.
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 і позову ОСОБА_6, суд виходив із того, що вони не обґрунтували та не довели суду наявність обставин, які б давали підстави для розірвання договору кредиту та іпотечного договору.
 
Постановою Апеляційного суду Хмельницької області від 08 травня                   2018 року апеляційні скарги ОСОБА_6 та ОСОБА_4 залишено без задоволення.
Рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області                   від 26 лютого 2018 року залишено без змін.
 
Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, погодився з висновком районного суду, зазначивши, що суд першої інстанції всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.
Доводи апеляційних скарг ОСОБА_4 і ОСОБА_6 не вказують на істотне порушення оспорюваних договорів та наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, а відтак, не є підставою для розірвання цих угод. 
 
У червні 2018 року ОСОБА_4 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ПАТ «Укрсоцбанк» та задовольнити його зустрічний позов.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами обох інстанцій до уваги не прийнято того, що до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) існує скорочений строк позовної давності - один рік (стаття 258 ЦК України). Позов до суду подано 31 серпня 2016 року. 
При цьому місцевий суд, постановляючи оспорюване рішення, не прийняв до уваги доводи його зустрічного позову від 07 грудня 2016 року та доповнень до нього від 27 лютого 2017 року. Також суд не зважив на те, що у спорі з банком він є слабкою стороною. А справедливий захист слабкої сторони у договорі є прерогативою суду, про що зазначено у Рішенні Конституційного Суду України від 11 липні 2013 року у справі                              № 1-12/2013 року за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_8 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань». Не звернув уваги на це і апеляційний суд.
Крім того, про зміну процентної ставки його ніхто не повідомляв і жодних додаткових угод до іпотечного договору від 23 жовтня 2006 року з ним не укладав, жодного повідомлення з пропозицією укладення будь-яких додаткових угод не надсилалось. Про таку зміну процентної ставки йому стало відомо після звернення банку з позовом до суду.
 
У червні 2018 року ОСОБА_6 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення її позову.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що з рішеннями судів вона не погоджується, оскільки істотно порушено її права як людини, що мала необережність укласти іпотечний договір і тепер, при фактично повному погашенні кредиту її сином - ОСОБА_4, її частина трикімнатної квартири АДРЕСА_1 залишається в іпотеці і може бути забрана банком.
Вважає, що її позбавлено права на справедливий суд (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року).
Суди не врахували, що хоча іпотечний договір є похідним від договору кредиту, в якому було чітко передбачене обов'язкове нотаріальне посвідчення будь-яких змін у період дії як укладеного договору кредиту, так і іпотечного договору. Дії банку щодо одностороннього підвищення процентної ставки протирічать нормам законодавства, викладеним у статтях 593, 611, 615, 626, 1054 ЦК України, статті 17, частині першій статті 7, пункті 2 частини першої статті 18, статті 19 Закону України «Про іпотеку», статті 28 Закону України «Про заставу», однак суди на це належної уваги не звернули і дійшли помилкового висновку про відмову в задоволенні її зустрічного позову.
Також при вирішенні основного і її зустрічного позовів суди не звернули уваги на те, що отриманий і використаний валютний кредит у жовтні місяці 2006 року її син, ОСОБА_4, повністю погасив, оскільки сплачував його регулярно, навіть, більшими сумами, ніж було зазначено в графіку погашення кредиту, проте через зростання курсу валюти нарахування за договором стали більшими від реально отриманого кредиту, що є несправедливим, у спорі між банком і громадянином вона є слабкою стороною і захист слабкої сторони в договорі є прерогативою суду.
 
У вересні 2018 року ОСОБА_4 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_6, в якому зазначено, що оскаржувані судові рішення є незаконними і необґрунтованими, суди неправильно застосували норми матеріального та процесуального права, тому просив задовольнити касаційну скаргу.
 
У вересні 2018 року ОСОБА_6 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_4, в якому зазначено, що оскаржувані судові рішення є незаконними і необґрунтованими, суди неправильно застосували норми матеріального та процесуального права, тому просила задовольнити касаційну скаргу.
 
У вересні 2018 року ПАТ «Укрсоцбанк»подало до Верховного Суду відзив на касаційні скарги, в якому зазначено, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, суди правильно застосували норми матеріального та процесуального права відповідно до встановлених фактичних обставин справи, дали належну правову оцінку доказам, наданим сторонами. 
 
05 вересня 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Касаційна скарга задоволенню не підлягає.
 
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційних скарг цих висновків не спростовують.
 
Судом установлено, що 20 жовтня 2006 року між Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_4 укладено договір кредиту, за умовами якого останньому надано кредит у розмірі 7 000 доларів США зі сплатою                13 % річних на строк до 15 жовтня 2021 року. На забезпечення виконання цього зобов'язання між банком та ОСОБА_6, ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки, згідно з яким вони передали в іпотеку банку трикімнатну квартиру АДРЕСА_1. 
Також 20 жовтня 2006 року в якості забезпечення кредитного зобов'язання між банком та ОСОБА_5 було укладено договір поруки. 
Позичальник ОСОБА_4 свої зобов'язання належним чином не виконував і станом на 22 червня 2016 року має заборгованість за кредитом і процентами у розмірі 4 137,79 доларів США, пеня за несвоєчасне повернення кредиту становить 6 133,53 грн, пеня за несвоєчасне повернення процентів становить 6 781,23 грн. 
Згідно з висновком судово-почеркознавчої експертизи від 05 жовтня               2017 року № 139п підпис на оригіналі договору поруки від 20 жовтня                 2006 року, укладений між ОСОБА_4, ОСОБА_5 та                           ПАТ «Укрсоцбанк», в якості забезпечення виконання позичальником ОСОБА_4 зобов'язання за договором кредиту від 20 жовтня              2006 року, виконаний не ОСОБА_5, а іншою особою.
 
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.
 
Згідно з статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
 
Відповідно до вимог частинидругої статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.
Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
 
Отже, істотність порушення визначається виключно за об'єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору.
При цьому сторона, яка ставить питання про розірвання договору, має довести наявність істотного порушення договору та наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною.
 
Обставини, на які посилалися ОСОБА_4 та ОСОБА_6 в обґрунтування зустрічних позовів не вказують на істотне порушення договорів та наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, а відтак, не є підставою для розірвання цих угод.
 
Відповідно до статті 19 Закону України «Про іпотеку» зміни і доповнення до іпотечного договору підлягають нотаріальному посвідченню. Відповідні відомості про зміну умов обтяження нерухомого майна іпотекою підлягають державній реєстрації у встановленому законом порядку. Будь-яке збільшення основного зобов'язання або процентів за основним зобов'язанням, крім випадків, коли таке збільшення прямо передбачено іпотечним договором, може бути здійснене після державної реєстрації відповідних відомостей про зміну умов обтяження нерухомого майна іпотекою.
Водночас заположенням статті 11 цього Закону майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. 
 
Отже, суди правильно встановили, що між сторонами не було укладено додаткову угоду до договору іпотеки, додаткові відомості про зміну умов обтяження нерухомого майна іпотекою шляхом її державної реєстрації у встановленому законом порядку внесено не було, проте обсяг зобов'язань іпотекодавця перед іпотекодержателем у зв'язку з цим не змінився, а залишився на рівні, визначеному договором іпотеки, тобто у межах вартості предмета іпотеки.
 
Таким чином, вирішуючи спір, суди з дотриманням вимог статей 89,                 263-264, 382 ЦПК України повно та всебічно з'ясували обставини справи, дійшли обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову ПАТ «Укрсоцбанк», відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 і позову ОСОБА_6, оскільки позичальник свої зобов'язання за договором кредиту не виконував, у результаті чого утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню, а ОСОБА_4 і ОСОБА_6 не довели суду наявність обставин, які б давали підстави для розірвання договору кредиту та іпотечного договору.
 
Висновки судів відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.
Посилання касаційних скарг на те, що у спорі між банком і громадянином, останній є слабкою стороною є вірним, проте така сторона повинна довести порушення її прав, а  ОСОБА_4 та ОСОБА_6 добровільно уклали спірні договори, своїх вимог не довели, згідно з частиною першою статті 627 ЦК України та відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
 
Інші доводи касаційних скарг висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_6 залишити без задоволення.
 
Рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області               від 26 лютого 2018 року та постанову Апеляційного суду Хмельницької області від 08 травня 2018 року залишити без змін.  
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                               Д. Д. Луспеник
Б. І. Гулько 
Ю. В. Черняк