ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
31 жовтня 2018 року
м. Київ
справа № 750/9617/15-ц
провадження № 61-13898св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Стрільчука В. А., 
суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.
учасники справи:
позивач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач - ОСОБА_4,
 
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», подану його представником Гринь Костянтином Андрійовичем, на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 листопада 2015 року, ухвалене у складі судді Рахманкулової І. П., та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 21 грудня 2015 року, постановлену колегією у складі суддів: Вінгаль В. М., Острянського В. І., Шарапової О. Л.,
ВСТАНОВИВ:
У вересні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», яке відповідно до зареєстрованої 14 червня 2018 року нової редакції Статуту змінило назву на Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулось із позовом до ОСОБА_4 про відшкодування шкоди.
Позовні вимоги обґрунтовувало тим, що 2 вересня 2014 року ОСОБА_4, працюючи на посаді начальника відділення Чернігівського регіонального управління АТ КБ «Приватбанк», внесла зміни до картки клієнта ОСОБА_6, без документального підтвердження, внаслідок чого клієнт банку отримала перекази, видачу яких було заблоковано Western Union. Оскільки були відсутні документи, які б підтверджували правомірність внесених до програмних комплексів банку змін даних клієнта ОСОБА_6, при зведенні взаєморозрахунків з банку списано суму переказів, виплачених ОСОБА_6 на загальну суму 1 475,44 доларів США, і ця шкода банку завдана внаслідок незаконних дій ОСОБА_4
За таких обставин просило суд стягнути з відповідача 1 475,44 доларів США на відшкодування майнової шкоди, яка завдана її діями при виконанні трудових обов'язків.
Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 листопада 2015 року у задоволенні позову відмовлено.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем надано витяг взаєморозрахунків АТ КБ «ПриватБанк» та компанією Western Union, яка підписана лише представником банку Рожком С. М. При цьому банком не надано обґрунтування того, чому банк вирішив сплатити Western Union свої грошові кошти, оскільки кошти, які були відправлені через платіжну систему, отримала в повному обсязі клієнт ОСОБА_6 і вимоги до неї банк не заявляв. Діями відповідача не було завдано позивачу матеріальної шкоди.
Ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 21 грудня 2015 року, апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» відхилено, рішення Деснянського районного суду від 13 листопада 2015 року залишено без змін, з посиланням на його відповідність фактичним обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права.
У січня 2016 року представник АТ КБ «ПриватБанк» - Гринь К. А. подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив судові рішення скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
У касаційній скарзі зазначив, що позивачу заподіяно пряму дійсну шкоду, оскільки він втратив грошові кошти у сумі 1 475,44 доларів США, що встановлено службовим розслідуванням та підтверджується наданою банком випискою. 
Вказував, що суди в порушення вимог статей 212-215 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Кодексу, чинній на час ухвалення судових рішень судами попередніх інстанції, в достатньому обсязі не визначились із характером спірних правовідносин, не надали належної оцінки  доказам та поясненням позивача, не зазначили в рішеннях результати їх оцінки та обґрунтували відмову у позові припущеннями.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 лютого 2016 року відкрито касаційне провадження у справі і ухвалою цього ж суду від 28 вересня 2016 року справу призначено до судового розгляду.
Відповідно до пункту шостого розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.
15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).
Відповідно до підпункту четвертого пункту першого розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.
Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Судами встановлено, що ОСОБА_4 працювала в АТ КБ «ПриватБанк» та була звільнена з посади керівника відділення «П'ятницьке» Чернігівського регіонального управління АТ КБ «ПриватБанк» на підставі наказу 
№ Э.CN-УВ-2015-13-п від 16 січня 2015 року відповідно до статті 38 КЗпП України (за власним бажанням).
6 січня 2015 року видано наказ № ZAKL-2015/1-94145, відповідно до якого ОСОБА_4 оголошено догану за грубе порушення інструкції по роботі в ЄКБ ПК Промінь, що виразилось у безпідставній зміні прізвища та імені клієнта банку 2 вересня 2014 року, і потягло завдання майнової шкоди банку на суму 1 475,44 доларів США. 
Судами встановлено, що рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 16 вересня 2015 року частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_4, рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 9 липня 2015 року скасовано в частині відмови в задоволенні вимог про визнання незаконним наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності та відшкодування моральної шкоди і частково задоволено такі вимоги. Визнано незаконним наказ від 6 січня 2015 року № ZAKL-2015/1-94145 в частині притягнення ОСОБА_4 до дисциплінарної відповідальності та стягнено на її користь 100 грн у відшкодування моральної шкоди.
З вказаного рішення суди встановили, що притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності відбулось з порушенням статті 148 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).
Також судами встановлено, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 11 січня 2014 року укладено договір про повну матеріальну відповідальність, предметом якого відповідно до пункту 2 договору є повна матеріальна відповідальність працівника за незабезпечення цілісності і (або) схоронності матеріальних цінностей роботодавця, за своєчасне поповнення карток клієнтів при встановленні бонусів, при виконанні покладених трудовим договором і локальними актами роботодавця трудових обов'язків і встановлених законодавством вимог, порушення яких тягне до фінансових втрат роботодавця. Підпунктом 2.2 договору передбачено, що працівник згоден з тим, що в його функціональні обов'язки входять, в тому числі, роботи, безпосередньо пов'язані зі зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням в процесі виробництва переданих йому цінностей.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, якщо між ним і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 КЗпП України укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.
У відповідності зі статтею 130 КЗпП України відшкодування шкоди провадиться незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності за дії (бездіяльність), якими заподіяна шкода підприємству, установі, організації. За шкоду, заподіяну внаслідок порушення трудових обов'язків, працівник несе відповідальність перед підприємством (установою, організацією), з яким перебуває в трудових відносинах.
У постанові Верховного Суду України від 26 листопада 2014 року у справі          № 6-139цс14 суд дійшов правового висновку, що, вирішуючи спори щодо відшкодування працівником майнової шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, суд повинен установити такі факти: чи укладено між сторонами трудовий договір, яка підстава покладання на працівника відповідальності за майнову шкоду, чи спричинена шкода діями працівника, в якому обсязі майнової шкоди несе відповідальність працівник за встановлених фактичних обставин, яка ступінь вини працівника за заподіяну шкоду (за виключенням прямої дійсної шкоди), за яких обставин заподіяна шкода, чи спричинена шкода з корисних мотивів та чи є підстави для зменшення розміру покриття шкоди залежно від майнового стану працівника.
Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що діями відповідача не було заподіяно позивачу матеріальної шкоди, оскільки кошти у розмірі 1 475,44 доларів США, отримані клієнтом банку ОСОБА_6, були перераховані компанією Western Union і банк не надав жодного належного доказу про те, що ним виплачені компанії Western Union власні кошти банку у вказаному розмірі.
Доводи касаційної скарги про завдання АТ КБ «ПриватБанк» дійсної шкоди у зв'язку із втратою грошових коштів у розмірі 1 475,44 доларів США є необґрунтованими, оскільки позивачем не надано бухгалтерських документів на підтвердження виплати компанії Western Union коштів у вказаній сумі за рахунок власних коштів АТ КБ «Приватбанк», а матеріалами справи підтверджено, що всі суми переказів отримала клієнт ОСОБА_6, якій вказані кошти і були переказані.
Інші доводи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди з висновками судів на підставі встановлених обставин справи і містять посилання на факти, що не можуть бути предметом дослідження й оцінки судом касаційної інстанції. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій по суті вирішення спору та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень (рішення у справі Проніна проти України).
Таким чином, касаційний суд дійшов висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають; доводи заявника спрямовані на зміну оцінки доказів, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції й не може бути здійснене цим судом під час перегляду оскаржуваного судового рішення.
Оскільки суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», подану його представником Гринь КостянтиномАндрійовичем, залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду м. Чернігів від 13 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 21 грудня 2015 року залишити без змін.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                                В. А. Стрільчук
Судді:                                                                                                            С. О. Карпенко 
В. О. Кузнєцов
О. В. Ступак 
Г. І. Усик