Постанова
Іменем України        
 
05 грудня 2018 року                                                                     
м. Київ                                                                   
 
справа № 701/699/16-ц
провадження № 61-20608св18 
                                                                                                                           
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), 
суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1,
відповідач - ОСОБА_2,
третя особа - ОСОБА_3,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Маньківського районного суду Черкаської області                            від 11 січня 2017 року у складі судді Калієвського І. Д. та рішення Апеляційного суду Черкаської області від 21 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Нерушак Л. В., Василенко Л. І., Бабенка В. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У липні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який уточнила у процесі розгляду справи, до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на сина, який продовжує навчання, та додаткових витрат.
 
Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалася на те, що з 28 серпня                 1991 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2, який  розірвано рішенням Маньківського районного суду Черкаської області від 17 лютого              2010 року. ІНФОРМАЦІЯ_4 року у сторін народилася дочка ОСОБА_4, а ІНФОРМАЦІЯ_1 року - син ОСОБА_5. Відповідач сплачував аліменти на утримання сина до досягнення ним повноліття на підставі рішень Маньківського районного суду Черкаської області від 16 грудня 2009 року та від 23 липня 2013 року. Син ОСОБА_5 досяг повноліття, але є студентом Національного університеті фізичного виховання і спорту України та потребує матеріальної допомоги. Враховуючи викладене,             ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина, який навчається, у розмірі 1/4 частини всіх видів доходів та 1/2 частину понесених витрат на оплату за проживання в гуртожитку в розмірі 2 565 грн.  
 
Ухвалою Маньківського районного суду Черкаської області від 03 жовтня 2016 року до участі у справі як третю особу залучено ОСОБА_3
 
Рішенням Маньківського районного суду Черкаської області від 11 січня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який навчається на 2-му курсі Національного університету фізичного виховання і спорту, денної форми навчання, на користь ОСОБА_1 в розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку (доходів) щомісячно, починаючи з 11 липня 2016 року і до досягнення ним 23-річного віку або припинення навчання. В решті позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 640 грн судового збору. 
 
Ухвалюючи рішення про стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання, суд першої інстанції врахував матеріальне становище відповідача, наявність на його утриманні матері похилого віку, оцінив докази в їх сукупності, взяв до уваги стан здоров'я позивача і дитини, їх матеріальне становище, рівність прав та обов'язків обох батьків щодо повнолітнього сина, який продовжує навчання, вимоги розумності та справедливості, в результаті чого дійшов висновку, що визначений ним розмір аліментів відповідатиме інтересам дитини. Відмовляючи в задоволенні позову про стягнення 1/2 частини додаткових витрат на оплату проживання сина в гуртожитку, місцевий суд виходив з того, що обов'язок батьків нести додаткові витрати на повнолітню дитину не передбачений Главою 16 Сімейного кодексу України (далі -  СК України). 
 
Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 21 лютого 2017 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 11 січня 2017 року в частині задоволених позовних вимог скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення. Стягнуто з              ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3, який навчається, аліменти в розмірі                 1/6 частини всіх видів заробітку (доходів) щомісячно, починаючи з 01 вересня                2016 року і до досягнення ним 23-річного віку або припинення навчання. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що ОСОБА_1 має право звернутися до суду з позовом, але такий позов може бути поданий в інтересах повнолітньої дитини, на користь якої стягуються аліменти. Оскільки дитина є дієздатною, аліменти повинні бути стягнуті на її користь, а не на користь інших осіб, в тому числі, коли такі особи наділені правом звернення до суду з позовом в інтересах дитини. Також суд першої інстанції не мав підстав для стягнення аліментів на повнолітнього сина, який продовжує навчання, з 11 липня 2016 року - дати звернення до суду з позовом, оскільки з такої дати підлягають стягненню аліменти тільки на неповнолітніх дітей. З ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 слід стягнути аліменти, починаючи з 01 вересня 2016 року - початку навчального року. 
 
У травні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 11 січня 2017 року та рішення Апеляційного суду Черкаської області від 21 лютого 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі. 
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що розглядаючи вказаний спір, суд апеляційної інстанції вийшов за межі позовних вимог, а саме стягнув аліменти на користь особи, яка взагалі не зверталася до суду. Стягуючи аліменти з відповідача з 01 вересня 2016 року, апеляційний суд не звернув уваги на те, що ОСОБА_3 навчається на 2-му курсі і його навчання розпочалося 01 вересня 2015 року. У січні 2016 року відповідач разом зі своєю дружиною ОСОБА_6 придбав житловий будинок та земельну ділянку вартістю 200 тис. доларів США і має у власності два легкових автомобілі, тобто спроможний сплачувати аліменти у заявленому нею розмірі.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали із Маньківського районного суду Черкаської області.
 
У липні 2017 року ОСОБА_2 подав заперечення на касаційну скаргу, в якому просив задовольнити її частково, скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що на його утриманні перебувають малолітній син ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, та матір ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3, яка потребує стороннього догляду, оскільки часто хворіє. Він перебуває на «Д» обліку з 2015 року після нанесення йому 22 червня 2015 року позивачем та сином ОСОБА_5 тілесних ушкоджень, що підтверджується відомостями, внесеними до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
 
Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
24 квітня 2018 року справу № 701/699/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду                             від 22 листопада 2018 року вказану справу призначено до судового розгляду.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
 
Судами встановлено, що з 28 серпня 1991 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Маньківського районного суду Черкаської області від 17 лютого 2010 року.
 
Сторони є батьками ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.
Після досягнення ОСОБА_3 повноліття його матір ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, зокрема про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина на час його навчання.
Відповідно до частин першої, другої статті 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання.
Таким чином, обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми  навчання),  виникає  за   обов'язкової   сукупності   таких юридичних фактів:  досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку  з  цим  у  матеріальній  допомозі;  наявність у  батьків можливості надавати таку допомогу.
 
ОСОБА_3 є студентом факультету здоров'я, фізичного виховання та туризму Національного університету фізичного виховання і спору України (денна форма навчання), початок навчання - 01 вересня 2015 року, закінчення навчання -               30 червня 2019 року, що підтверджується довідкою Національного університету фізичного виховання і спорту України від 02 вересня 2016 року № 16412. 
 
Згідно зі статтею 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.
 
Відповідно до статті 182 СК України в редакції, чинній на час вирішення справи судами попередніх інстанцій, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
 
При встановленні потреби в утриманні повнолітньої дитини суд повинен враховувати всі джерела, що утворюють її дохід, обов'язок обох батьків з надання відповідної матеріальної допомоги та їх спроможність її надавати.
 
Ухвалюючи рішення про стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання, місцевий суд врахував те, що з відповідача за рішенням суду вже стягуються аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, наявність на його утриманні хворої матері, та дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач має змогу сплачувати аліменти на утримання сина, який продовжує навчання, в розмірі 1/6 частини всіх доходів щомісячно, а задоволення цих позовних вимог не ставить відповідача та його сім'ю в скрутне матеріальне становище.
 
Скасовуючи рішення місцевого суду в частині стягнення аліментів з відповідача на користь позивача, апеляційний суд помилково виходив з того, що аліменти повинні бути стягнуті на користь повнолітньої дитини, а не матері, на утриманні якої вона перебуває.
 
Відповідно до частини третьої статті 199 СК України право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.
 
Судами встановлено та не заперечувалося сторонами, що повнолітній син сторін ОСОБА_3 перебуває на утриманні матері ОСОБА_1
 
З огляду на викладене, висновок місцевого суду про стягнення аліментів на повнолітнього сина, який продовжує навчання, на користь матері є обґрунтованим та таким, що відповідає нормам сімейного законодавства.
 
Також помилковим є висновок апеляційного суду в частині визначення дати, з якої мають бути стягнуті аліменти.
 
Статтею 201 СК України передбачено, що до відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187, 189-192 і 194-197 цього Кодексу.
  
Відповідно до частини першої статті 191 СК України в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову.
 
З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом 11 липня 2016 року, тому саме з цього дня з відповідача на користь позивача підлягають стягненню аліменти на повнолітнього сина, який продовжує навчання.  
 
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення аліментів з відповідача на користь позивача на утримання повнолітнього сина з дати пред'явлення позову.
 
Розглядаючи спір в означеній частині, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
 
Рішення апеляційного суду про скасування рішення суду першої інстанції в означеній вище частині ухвалено з порушенням вищенаведених норм матеріального права.
 
Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
 
Оскільки судом апеляційної інстанції безпідставно скасовано судове рішення місцевого суду в частині стягнення аліментів з відповідача на користь позивача на повнолітнього сина, яке відповідає закону, то рішення апеляційного суду в цій частині необхідно скасувати із залишенням в силі рішення суду першої інстанції з підстав, передбачених статтею 413 ЦПК України. 
 
Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідача додаткових витрат на утримання сина, то згідно з частиною першою статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).
 
Виходячи з аналізу статті 185 СК України, додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв'язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. 
 
Разом з тим вищенаведеною статтею 199 СК України передбачений обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. 
 
На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах, правовідносини щодо обов'язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина в період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). При визначенні розміру аліментів слід враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов'язань, обов'язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами. 
 
Таким чином, у випадках, коли дитина потребує матеріальної допомоги у зв'язку з навчанням до досягнення нею двадцяти трьох років, правила статті 185 СК України не застосовуються, а зазначені правовідносини регулюються статтею 199 цього Кодексу.
 
Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, наведеним у постанові від 24 лютого 2016 року у справі № 6-1296цс15. 
 
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у вказаній частині, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про те, що обов'язок батьків брати участь у додаткових витратах на повнолітніх дітей, що викликані особливими обставинами, не передбачений нормами Глави 16 СК України.
 
Суди повно і всебічно дослідили наявні у справі докази та дали їм належну правову оцінку згідно зі статтями 57-60, 212-214, 303, 304, 316 ЦПК України 2004 року правильно встановили обставини справи, в результаті чого ухвалили законні й обґрунтовані рішення в частині відмови в позові, які відповідають вимогам матеріального і процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Оскільки оскаржувані судові рішення в частині вирішення позовних вимог про стягнення додаткових витрат ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для їх скасування відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Рішення Апеляційного суду Черкаської області від 21 лютого 2017 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання ОСОБА_3, який продовжує навчання, скасувати, арішення Маньківського районного суду Черкаської області від 11 січня 2017 року в означеній частині залишити в силі. 
 
В решті рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 11 січня        2017 року та рішення Апеляційного суду Черкаської області від 21 лютого 2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий | В. А. Стрільчук
Судді: | С. О. Карпенко
| В. О. Кузнєцов
| О. В. Ступак   Г. І. Усик