Постанова                                                   
іменем України
18 грудня 2018 року
м. Київ
справа № 595/1962/14--к
провадження № 51-704 км18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду  у складі:
головуючого                                    ОСОБА_1 ,
суддів                                                 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора                                       ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_6 , кримінальне провадження щодо якого закрито, на ухвалу Бучацького районного суду Тернопільської області від 30 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 04 жовтня 2017 року у кримінальному провадженні    № 12014210000000189 за обвинуваченням            
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя 
АДРЕСА_1 , такого що судимості не мав,
у вчиненні злочинів, передбачених частиною 1 статті 125, частиною 1 статті 355 Кримінального кодексу України (далі – КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
Ухвалою Бучацького районного суду Тернопільської області від 30 травня 2017 року закрито кримінальне провадження про вчинення ОСОБА_6 кримінальних правопорушень, передбачених частиною 1 статті 125, частиною 1 статті 355 КК, у зв`язку з відмовою потерпілого від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення. 
Постановлено повернути ОСОБА_7 після набрання ухвалою законної сили грошових коштів у сумі 3000 грн та диктофону марки «OLYMPUS» VN-712PС.
Постановлено повернути ОСОБА_6 після набрання ухвалою законної сили грошових кошти на суму 38 653 грн, 6975 Євро, 540 фунтів стерлінгів, 1890 злотих, 710 канадських доларів, 20 швейцарських франків, 10 398 доларів США, 5430 російських рублів. 
Згідно з ухвалою, ОСОБА_6 обвинувачувався (із внесеними змінами) в заподіянні умисного легкого тілесного ушкодження та у примушуванні до виконання цивільно-правових зобов`язань за таких обставин.
27 липня 2014 року о 09:00 ОСОБА_6 , перебуваючи на площі Ринок у м. Бучачі, розуміючи та усвідомлюючи протиправний характер та значення своїх дій, на ґрунті особистих неприязних відносин умисно завдав одного удару кулаком потерпілому ОСОБА_7 в обличчя, заподіявши останньому тілесного ушкодження у вигляді синця носа, яке належить до легкого тілесного ушкодження.
Крім того, 29 липня 2014 року ОСОБА_6 через ОСОБА_8 пред`явив ОСОБА_7 вимогу про передачу йому 500 доларів США за пошкодження лакофарбового покриття його автомобіля «HYUDAI TUCSON 2.0», д.н.з. НОМЕР_1 .
Надалі, продовжуючи свій злочинний намір, спрямований на примушування до виконання цивільно-правових зобов`язань з погрозою застосувати насильство до потерпілого ОСОБА_7 , 30 липня 2014 року о 13:00 ОСОБА_6 під час зустрічі із потерпілим у центрі м. Бучача пред’явив вимогу про передачу йому 3000 грн, нецензурно при цьому висловлюючись та погрожуючи йому застосувати фізичне насильство, у випадку непередачі вказаної суми для відшкодування витрат, понесених ним на відновлення лакофарбового покриття власного автомобіля.
Так, 12 серпня 2014 року о 14:30 під час проведення контролю за вчиненням злочину потерпілий ОСОБА_7 , сприймаючи погрози ОСОБА_9 про застосування до нього фізичного насильства як реальну загрозу для себе, на площі Ринок у м. Бучачі, зустрівся з ОСОБА_6 , де в салоні автомобіля марки «Mercedes Benz 200D», д.н.з. НОМЕР_2 , передав йому 3000 грн. 
Ухвалою Апеляційний суд Тернопільської області від 04 жовтня 2017 року вказану ухвалу суду першої інстанції залишив без зміни.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі ОСОБА_6 ставить вимогу про скасування вказаних судових рішень та призначення нового розгляду в суді першої інстанції. Посилається на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та зазначає, що за наявності належних підстав його не було виправдано.
Свої вимоги ОСОБА_6 обґрунтовує тим, що у прокурора не було доказів його винуватості, тричі змінювалася правова кваліфікація, він злочинів не скоював і став жертвою  провокації.
ОСОБА_6 вважає, що суд, закриваючи кримінальне провадження, відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» був зобов`язаний роз`яснити йому порядок поновлення його прав і відшкодування завданої йому шкоди, однак про це в ухвалі не згадується.  
Також ОСОБА_6 стверджує, що його незаконно утримували три доби в ізоляторі тимчасового тримання, проводили слідчі дії без дозволу, в ухвалі не згадується про те, на підставі яких показань і в якій частині було сфабриковано акти про підозру та обвинувальні акти, хто з працівників правоохоронних органів та органів прокуратури у цьому винен, чи понесли такі особи відповідальність, а також зазначає щодо незаконності негласних та розшукових слідчих дій. 
Крім того, ОСОБА_6 звертає увагу на те, що гроші було повернуто потерпілому, а не йому. Також вказує на непідтвердження того факту, що такі кошти він отримав незаконно, і має право знати про причини арешту інших коштів.
На підтвердження незаконності й необґрунтованості ухвали апеляційного суду ОСОБА_6 зазначає, що потерпілий узагалі не звертався із заявою про вчинення щодо нього злочинів невеликої тяжкості, а лише просив змінити правову кваліфікацію дій ОСОБА_6 на частину 1 статті 125, частину 1 статті 355 КК, а також, що апеляційний суд проігнорував доводи в його апеляційній скарзі. Вказує на те, що всупереч загальним принципам кримінального процесуального закону  його не було виправдано або ж не було призначено нового розгляду в суді першої інстанції.  
 Заслухавши суддю, доводи прокурора, яка заперечувала проти задоволення касаційної скарги, обговоривши доводи, наведені в касаційній скарзі та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.
Мотиви Суду
Як убачається з касаційної скарги, ОСОБА_6 не погоджується із закриттям кримінального провадження  у зв`язку з відмовою потерпілого від обвинувачення.
Відповідно до частини 4 статті 26 КПК кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення розпочинається лише на підставі заяви потерпілого. Відмова потерпілого є безумовною підставою для закриття кримінального провадження.
Згідно з пунктом 7 частини 1 статті 284 КПК кримінальне провадження закривається в разі, якщо потерпілий, а у випадках, передбачених цим Кодексом, його представник відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, до суду надійшов обвинувальний акт за обвинуваченням за частиною 1 статті 189, частиною 1 статті 296 КК. 
Так, прокурор у межах своєї компетенції згідно з  вимогами статті 338 КПК має право змінити обвинувачення, якщо під час судового розгляду встановлено нові фактичні обставини кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа.
Відповідно до частини 3 статті 338 КПК в разі, якщо в обвинувальному акті зі зміненим обвинуваченням ставиться питання про застосування закону України про кримінальну відповідальність, який передбачає відповідальність за менш тяжке кримінальне правопорушення, чи про зменшення  обсягу обвинувачення, головуючий зобов`язаний роз`яснити потерпілому його право на підтримання обвинувачення у раніше пред`явленому обсязі.
Під час судового провадження прокурор змінив таке обвинувачення спочатку на частину 1 статті 125, частину 1 статті 189 КК, а потім - на частину  1 статті 125, частину 1 статті 355 КК.  
Відповідно до заяв потерпілого він підтримував зміни до обвинувачення, а потім повторно відмовився від обвинувачення за частиною  1 статті 125, частиною 1 статті 355 КК у зв`язку з тим, що він не має претензій до ОСОБА_6 , а кримінальне провадження здійснюється у формі приватного обвинувачення      (т.2 а.п. 94, 97). 
У статті 477 КПК визначено, що кримінальне правопорушення за частиною 1 статті 125, частиною 1 статті 355 КК  відноситься до кримінального провадження у формі приватного обвинувачення.
Як правильно зазначив суд апеляційної інстанції, у разі якщо потерпілий відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення, то суд постановляє ухвалу про закриття кримінального провадження.
Отже, суд першої та апеляційної інстанцій діяли в межах визначених кримінальним процесуальним законом повноважень на підставі заяв потерпілого.
На підставі наведеного суд апеляційної інстанції правильно визнав доводи, викладені в апеляційній скарзі ОСОБА_6 , необґрунтованими та навів належні й достатні мотиви для їхнього спростування.
Зокрема, як правильно зазначив суд апеляційної інстанції, при закритті кримінального провадження на підставі відмови потерпілого від обвинувачення суд фактично визнає відсутність самого обвинувачення щодо певної особи, а тому не потрібно встановлювати ні сам факт вчинення злочину, ні винуватість чи невинуватість особи.
За таких умов немає необхідності в дослідженні того, чи було дотримано інші процесуальні вимоги закону під час провадження у справі. 
У зв`язку з тим, що кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 закрито, спосіб поновлення своїх прав, визначений у Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури, суду», на який посилається ОСОБА_6 , здійснюється також у межах цивільного судочинства, що прямо зазначено у наведеному Законі та передбачено Цивільним кодексом України. 
Істотних порушень норм права, які тягнуть за собою скасування оспорюваних ухвал, про що просить ОСОБА_6 в касаційній скарзі, під час перевірки кримінального провадження в порядку касаційної процедури не встановлено. 
Тому подану касаційну скаргу слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, пунктом 4 параграфа 3             розділу 4 Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, Суд
 
ухвалив:
Ухвалу Бучацького районного суду Тернопільської області від 30 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 04 жовтня 2017 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а його касаційну скаргу – без задоволення.
 
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
 
___________________                    _______________________                  ________________________
    ОСОБА_1                          ОСОБА_2                     ОСОБА_3