Постанова
Іменем України
 
28 січня 2019 року
м. Київ
 
справа № 554/14716/14-ц
 
провадження № 61-43874св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д.Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач - публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк»,
відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
представник ОСОБА_4 - ОСОБА_7,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 на постанову Апеляційного суду Полтавської області від 02 серпня 2018 року у складі колегії суддів:             Одринської Т. В., Панченка О. О., Пікуля В. П., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.    Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У листопаді 2014 року публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
 
Позовна заява мотивована тим, що 13 листопада 2007 року між акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» (далі - АКБ «ТАС-Комерцбанк»), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк»), та ОСОБА_4 укладено кредитний договір на купівлю житлової нерухомості, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 73 000 доларів США зі сплатою 12,5 % річних на строк до 13 листопада 2037 року.
На забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним кредитним договором, 13 листопада 2017 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та окремо з              ОСОБА_5 і ОСОБА_6 було укладено договори поруки.
25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, у тому числі за спірним кредитним договором, відповідно до якого 15 червня 2012 року право вимоги за вказаним кредитним договором перейшло до ПАТ «Альфа-Банк». 
18 червня 2012 року банком на адресу позичальника ОСОБА_4 направлено повідомлення про відступлення прав вимоги за кредитним договором та про набуття ПАТ «Альфа-Банк» статусу нового кредитора щодо його зобов'язань. З липня 2012 року боржник сплачував платежі на погашення кредиту на користь нового кредитора - ПАТ «Альфа-Банк», що підтверджується відповідними квитанціями.
Вказувало, що у зв'язку з неналежним виконанням боржником своїх кредитних зобов'язань, станом 29 серпня 2014 року утворилася заборгованість за тілом кредиту 17 114 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України складає 232 851,3 грн, за відсотками - 844,55 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України складає 11 490,76 грн, та пенею у розмірі 417,70 грн.
Ураховуючи наведене, ПАТ «Альфа-Банк» просило суд стягнути солідарно з відповідачів указану суму заборгованості за кредитним договором                     від 13 листопада 2007 року.
 
У березні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Альфа-Банк» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору.
 
Зустрічна позовна заява мотивована тим, що спірний кредитний договір було укладено з порушенням норм Закону України «Про захист прав споживачів», умови кредитного договору є несправедливими, оскільки у ньому встановлено жорсткі обов'язки споживача. Також вказував, що при підписанні договору йому не було роз'яснено валютних ризиків, вказані умови договору були підписані ним внаслідок нечесної підприємницької політики банку. 
Зазначав, що банк не мав права надавати йому кредит в іноземній валюті, оскільки єдиним належним засобом платежу в Україні є гривня, та вважав, що банком не надано документів, які б підтверджували, що до ПАТ «Альфа-Банк» перейшло право вимоги за його кредитними зобов'язаннями. 
У зв'язку з кабальними та несправедливими умовами кредитного договору від 13 листопада 2007 року просив визнати його недійсним.
 
Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 03 березня 2015 року зустрічний позов ОСОБА_4 об'єднано в одне провадження з позовом ПАТ «Альфа-Банк».
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 11 квітня 2018 року у складі судді Гальченко О. О. у задоволенні позову ПАТ «Альфа-Банк» та зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позов ПАТ «Альфа-Банк» не підлягає задоволенню, так як суд вважає недоведеним факт існування кредитної заборгованості ОСОБА_4 перед ПАТ «Альфа-Банк», а також недоведеним факт існування прав вимоги позивача за кредитним договором від 13 листопада 2007 року, укладеним між                                            АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_4
Щодо зустрічного позову ОСОБА_4, то районний суд вказав, що спірний кредитний договір містить усі істотні умови, зокрема вказано суму кредиту, термін та умови повернення кредитних коштів, умови нарахування відсотків та інших платежів, договір підписаний сторонами, надана суду копія договору скріплена печаткою банку та вважається судом належним та допустимим доказом у справі. За таких обставин суд не вбачав підстав для визнання договору недійсним у силу статті 215 ЦК України.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Апеляційного суду Полтавської області від 02 серпня 2018 року апеляційну скаргу ПАТ «Альфа-Банк» задоволено. Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 11 квітня 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ «Альфа-Банк» скасовано та ухвалено нове, яким задоволено позов.
Стягнуто солідарно із ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитом у сумі 244 759,76 грн, а саме: заборгованість за тілом кредиту - 232 851,30 грн, заборгованість по відсотках -11 490,76 грн, пені - 417,70 грн.
Стягнуто солідарно із ОСОБА_4, ОСОБА_6 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитом у сумі 244 759,76 грн, а саме: заборгованість за тілом кредиту - 232 851,30 грн, заборгованість по відсотках -11 490,76 грн, пені - 417,70 грн.
Вирішено питання розподілу судових витрат.
Рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову                      ОСОБА_4 залишено без змін.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що банк довів належними та допустимими доказами факт укладення кредитного договору зі ОСОБА_4, надання йому коштів у доларах США та наявну заборгованість у зв'язку із неналежним виконання останнім своїх зобов'язань. 
Також апеляційний суд вважав доведеним факт зміни кредитора у спірному зобов'язанні відповідно до правил, передбачених положеннями статей 516, 517 ЦК України.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі, поданій у вересні 2018 року до Верховного Суду,                  представник ОСОБА_4 - ОСОБА_7, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення апеляційного суду та залишити у силі рішення суду першої інстанції.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом надано неправильну оцінку проведеній у справі судово-економічній експертизі            від 03 липня 2017 року. Вважає, що висновком експертизи підтверджено, що у позичальника відсутня заборгованість за кредитним договором                                  від 13 листопада 2007 року.
Вважає, що банком не доведено того, що кредит видавався саме у доларах США. ОСОБА_4 не підписував заяву на видачу готівки, а банк не надав її оригіналу для проведення судової почеркознавчої експертизи.
Посилається на те, що ПАТ «Альфа-Банк» не підтвердив належними та допустимими доказами факт переходу до нього права вимоги за спірним кредитним договором.
Вказує на те, що апеляційний суд застосував до ОСОБА_4 подвійне стягнення, так як стягнув з нього суму заборгованості двічі, солідарно із кожним поручителем окремо.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У грудні 2018 року ПАТ «Альфа-Банк» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7, в якому вказує, що доводи скарги є безпідставними, оскільки апеляційний суд надав належну оцінку всіх доказам у справі, зокрема й висновку судової економічної експертизи. Вказує, що жодні розрахунки експерта, наведені у висновку, не мають значення для визначення реальної заборгованості позичальника, оскільки кредит було надано у доларах США, а експерт брав до уваги гривні. Факт видачі кредиту у доларах США, як і факт переходу права вимоги до банку, були підтверджені належними і допустимими доказами, яким апеляційний суд надав правильну оцінку.
 
2.    Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
  
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Згідно зі статтями 526, 530, 610 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).
 
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.
 
Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).
 
У статті 1052 ЦК України передбачено, що у разі невиконання позичальником обов'язків, встановлених договором позики, щодо забезпечення повернення позики, а також у разі втрати забезпечення виконання зобов'язання або погіршення його умов за обставин, за які позикодавець не несе відповідальності, позикодавець має право вимагати від позичальника достроково повернення позики та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
 
За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша            статті 553 ЦК України).
 
Відповідно до частини першої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.
 
Встановивши, що банк виконав свої зобов'язання за кредитним договором від 13 листопада 2007 року належним чином, надавши позичальнику обумовлено суму коштів у доларах США, а відповідачі не виконали своїх зобов'язань за кредитним договором та договорами поруки, у зв'язку із чим станом 29 серпня 2014 року утворилася заявлена банком заборгованість, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову банку та стягнення заборгованості з боржника солідарно з кожним із поручителів.
 
Доводи касаційної скарги про те, що ПАТ «Альфа-Банк» не підтвердив належними та допустимими доказами факт переходу до нього права вимоги за спірним кредитним договором, є безпідставними.
 
Судом було встановлено, що 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк», яке є правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк», та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, а саме: права вимоги (як існуючі, так і майбутні, як наявні, так і умовні) кредитора до позичальників за кредитними договорами, відкритими у ПАТ «Сведбанк», а також всі права вимоги продавця до осіб, які надали забезпечення, за договорами забезпечення, включаючи будь-які та всі права вимоги та засоби захисту прав, які доступні продавцю, щодо виконання позичальниками та/або особами, які надали забезпечення, будь-яких своїх обов'язків за кредитними договорами та договорами забезпечення. ( том 3, а. с. 227-246).
 
15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, згідно з яким права кредитора за договором, стороною в якому є ОСОБА_4, перейшли до ПАТ «Альфа-Банк» (том 4, а. с. 1-19).
 
18 червня 2012 року на адресу позичальника ОСОБА_4 направлено повідомлення про відступлення прав вимоги за кредитним договором, набуття ПАТ «Альфа-Банк» статусу нового кредитора щодо нього.
 
Отже, у силу статей 512, 513, 514, 516 ЦК України новим кредитором відповідача є ПАТ «Альфа-Банк».
 
З липня 2012 року до січня 2015 року боржник сплачував платежі на погашення кредиту на користь нового кредитора - ПАТ «Альфа-Банк», що підтверджується відповідними квитанціями (том 2 а. с.157-169).
 
Крім того, 13 листопада 2012 року між ПАТ «Альфа-Банк», як новим кредитором, та ОСОБА_4 було укладено додаткову угоду № 2 до кредитного договору № 1606/1107/45-003, якою зменшено відсоткову ставку за користування кредитними коштами та встановлено її на рівні               13, 81 % річних з дати підписання цієї додаткової угоди (том 2, а. с. 205).
 
Взявши до уваги наведені обставини, апеляційний суд вірно вважав доведеним факт переходу права вимоги за спірним кредитним договором до ПАТ «Альфа-Банк», а дії ОСОБА_4 свідчать про його обізнаність та визнання факту зміни кредитора у зобов'язанні.
 
Не обґрунтованими є й доводи касаційної скарги про те, що банком не доведено факт видачі кредиту у доларах США, зважаючи на такі встановлені судом апеляційної інстанції обставини.
 
Згідно з пунктом 1.1 кредитного договору від 13 листопада 2007 року позичальник отримав кредит у розмірі 73 000 доларів США.
Факт отримання готівкових коштів у сумі 73 000 доларів США підтверджується заявою на видачу готівки від 13 листопада 2007 року             (том 2, а. с. 178).
 
Погашення кредиту відповідачем відбувалося також в доларах США, що підтверджується відповідними квитанціями (том 2, а. с.123-170).
 
ОСОБА_4 неодноразово звертався до банку щодо перерахунку боргового зобов'язання в іноземній валюті у гривневий еквівалент по курсу долара, який був на дату оформлення кредитного договору (том 1 а. с. 140-142, 144,145,147, 148).
 
Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 про визнання кредитного договору недійсним ґрунтувалися саме на неправомірності видачі кредиту в іноземній валюті та не попередження його про валютні ризики.
 
Таким чином, дослідивши та оцінивши докази у справі щодо їх належності, допустимості та достатності, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про видачу коштів саме у доларах США.
 
Також, суд апеляційної інстанції правильно відхилив доводи представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 з посиланням на висновок судової економічної експертизи від 03 липня 2017 року, як на доказ підтвердження факту відсутності заборгованості відповідачів перед банком, яка заявила аналогічні доводи й у касаційній скарзі, оскільки експертом було вказано, що якщо у судовому порядку буде доведено отримання кредиту в іноземній валюті, то розрахункова сума заборгованості по кредиту становить                     17 262,89 доларів США, тобто сума, про яку банк заявляв вимоги.
 
Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги щодо подвійного стягнення із ОСОБА_4 заборгованості, оскільки судом було правильно враховано правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-923цс16, про те, що якщо за умовами окремих договорів поруки поручителі узяли на себе зобов'язання самостійно відповідати перед кредитором за виконання грошових зобов'язань боржником за кредитним договором, то кредитна заборгованість підлягає стягненню з кожного поручителя окремо, а не з усіх поручителів у солідарному порядку.
Тобто, стягнувши кредитну заборгованість із позичальника солідарно із кожним із поручителів окремо, суд правильно врахував, що поручителі: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є солідарними боржниками із                ОСОБА_4, проте не один з одним. При цьому, у ході виконання судового рішення заборгованість буде стягнута один раз у межах встановленої судом суми (244 759,76 грн) та подвійного стягнення із боржника заборгованості не відбудеться.
 
Таким чином, доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення суду апеляційної інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні представником відповідача норм матеріального та процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. 
Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді апеляційної інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції. 
 
Отже, вирішуючи спір, апеляційний суд з дотримання вимог статей 263-265, 382 ЦПК України повно, всебічно та об'єктивно з'ясував обставини справи, вірно встановив правовідносини, що склалися, дослідив і надав правову оцінку всіх наявним у матеріалах справи доказам щодо їх належності, допустимості та достатності для правильного вирішення справи й вірно задовольнив позов банку про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.
 
Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії). 
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 - залишити без задоволення.
 
Постанову Апеляційного суду Полтавської області від 02 серпня 2018 року залишити без змін.
 
Поновити виконання постанови Апеляційного суду Полтавської області            від 02 серпня 2018 року.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                           Д. Д. Луспеник
 
Б. І. Гулько
 
Ю. В. Черняк