Постанова
Іменем України
 
13 лютого 2019 року
м. Київ
 
справа № 524/3828/16-ц
провадження № 61-15512св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
судді-доповідача | – | Пророка В. В.,
суддів: | | Висоцької В. С., Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Фаловської І. М.,
 
учасники справи:
позивач | – | ОСОБА_1 ,
представник позивача
| – | ОСОБА_2 ,
відповідач | – | Публічне акціонерне товариство «Крюківський вагонобудівний завод»,
 
розглянув у порядку письмового провадження справу, відкриту за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Крюківський вагонобудівний завод» про скасування наказу, поновлення на роботі стягнення середнього заробітку та моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Полтавської області від 06 грудня 2016 року, постановлене колегією суддів у складі: Кузнєцової О. Ю., Хіль Л. М., Лобова О. А.,
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
 
Короткий зміст позовних вимог
 
1.                У травні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області з позовом до Публічного акціонерного товариства «Крюківський вагонобудівний завод» (далі – ПАТ «КВЗ») про:
–    скасування наказу ПАТ «КВЗ» від 07 листопада 2014 року № 1022 про звільнення з 07 листопада 2014 року ОСОБА_1 у зв`язку із його призовом на військову службу (далі – Наказ про звільнення від 07 листопада 2014 року);
–    поновлення позивача на посаді газорізальника 4 розряду до складально-зварювального корпусу відповідача із 07 листопада 2014 року та зобов`язання відповідача внести відповідні записи до трудової книжки та особової справи позивача;
–    стягнення з відповідача на користь позивача середньої заробітної плати за період з 08 листопада 2014 року по 25 лютого 2016 року включно в сумі 81 662,364 грн без врахування податків і зборів;
–    стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в сумі 5 000,00 грн.
 
2.                Позовна заява мотивована тим, що відповідно до Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію» (затверджено Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VII) (далі – Указ про часткову мобілізацію) з 10 листопада 2014 року на підставі повістки військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 позивача було призвано на військову службу за призовом під час мобілізації. Про вказану обставину він доповів відповідачу та надав відповідні документи про призов на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період.
 
3.                Наказом про звільнення від 07 листопада 2014 року позивача було звільнено з ПАТ «КВЗ» із наступним формулюванням: «звільнений у зв`язку із призовом на військову службу п. З ст. 36 КЗпП України».
 
4.                11 листопада 2014 року на підставі контракту ОСОБА_1 був прийнятий на військову службу у Збройні Сили України. Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 позивач був прийнятий на контракту службу, призначений на посаду заступника командира взводу БМП, зарахований до списків особового складу цієї військової частини на всі види забезпечення.
 
5.                25 лютого 2016 року на підставі наказу командира зазначеної військової частини від 26 січня 2016 року № 2-рс позивач був звільнений в запас за станом здоров`я.
 
6.                Після звільнення з військової служби ОСОБА_1 знову був прийнятий на роботу до ПАТ «КВЗ» газорізальником 4 розряду до складально-зварювального цеху наказом відповідача від 24 березня 2016 року № 102.
 
7.                Після звільнення у запас за станом здоров`я позивач дізнався, що звільнення із роботи у зв`язку із призовом на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період було незаконне, всупереч приписам пункту З частини першої статті 36 (застосовується у випадку призову у мирний час) та статті 119 Кодексу законів про працю України від 10 грудня 1971 року № 322-VIII (в редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин, далі – КЗпП України), Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин, далі – Закон про військовий обов`язок).
 
8.                Позивач звернувся до відповідача із заявою про скасування Наказу про звільнення від 07 листопада 2014 року, який було прийнято помилково, без врахування вимог чинного законодавства, та просив прийняти рішення про вивільнення його від роботи, починаючи з 11 листопада 2014 року (день відправлення у військову частину з військового комісаріату – початок проходження військової служби), із збереженням за ним середнього заробітку відповідно до статті 119 КЗпП України.
 
9.                Листом від 05 квітня 2016 року відповідач повідомив позивача, що направив запит до Міністерства соціальної політики України з проханням надати роз`яснення щодо вирішення зазначеного питання, а потім листом № 49-юр (без дати), який був отриманий позивачем у травні 2016 року, відповідач відмовив у задоволенні заяви позивача.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
10.            Рішенням Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 12 вересня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково:
–    вирішено скасувати Наказ про звільнення від 07 листопада 2014 року;
–    вирішено поновити ОСОБА_1 на посаді газорізальника 4 розряду до складально-зварювального корпусу з 07 листопада 2011 року;
–    вирішено зобов`язати ПАТ «КВЗ» внести відповідні записи до трудової книжки та особової справи ОСОБА_1 ;
–    вирішено стягнути з ПАТ «КВЗ» на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за період з 08 листопада 2014 року по 25 лютого 2016 року включно в сумі 81 662,364 грн без врахування податків і зборів;
–    в частині позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди в розмірі 5 000,00 грн вирішено відмовити.
 
11.            Судове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що суд першої інстанції встановив, що 06 серпня 2008 року позивач ОСОБА_1 був прийнятий на роботу до ПАТ «КВЗ» учнем слюсаря з виготовлення деталей для металоконструкцій до зварювального цеху. Із 09 липня 2014 року позивач переведений на посаду газорізальника 4 розряду складально-зварювального корпусу ПАТ «КВЗ». Суд також встановив обставини, зазначені в історії справи.
 
12.            З урахуванням встановлених обставин справи позивач строк для звернення до суду зі своїми позовними вимогами пропустив з поважних причин.
 
13.            Указом про часткову мобілізацію оголошено проведення часткової мобілізації, в тому числі на території Полтавської області. Суд встановив, що після оголошення Президентом України мобілізації, в країні наступив особливий період.
 
14.            Законом України від 27 березня 2014 року № 1169-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення проведення мобілізації» (набрав чинності з 01 квітня 2014 року), зокрема внесені зміни до КЗпП України, Закону про військовий обов`язок (далі – Закон про внесення змін від 27 березня 2014 року № 1169-VII).
 
15.            До квітня 2014 року стаття 36 КЗпП України передбачала, що однією з підстав припинення трудового договору є призов або вступ працівника на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу. Підставою для розірвання трудового договору є повістка військового комісаріату про призов або вступ на військову службу. Однак в редакції КЗпП України, що була чинною станом на момент призову на військову службу позивача, підставою для звільнення працівника є призов або вступ працівника на військову службу, крім призову під час мобілізації, на особливий період.
 
16.            Крім того, дію частини третьої статті 119 КЗпП України, яка передбачала право позивача зберегти своє робоче місце на час відповідної військової служби, поширено на громадян України, які починаючи з 18 березня 2014 року були призвані на військову службу на підставі Указу про часткову мобілізацію, згідно із Законом України від 20 травня 2014 року № 1275-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» (далі – Закон про удосконалення оборонно-мобілізаційних питань від 20 травня 2014 року № 1275-VII).
 
17.            Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Розмір середньоденного заробітку позивача перед звільненням з роботи розраховується виходячи із довідки про доходи, виданої ОСОБА_1 (період з травня 2014 року по жовтень 2014 року) від 17 травня 2016 року. Сума середнього заробітку, яку має сплатити відповідач за період з 08 листопада 2014 року по 25 лютого 2016 року (включно) має становити 81 662,364 грн.
 
18.            Підстави відшкодування моральної шкоди роботодавцем працівнику закріплені в статті 237-1 КЗпП України. Позивач у встановленому цивільним процесуальним законодавством порядку не надав жодного доказу на підтвердження факту завдання йому моральної шкоди з вини відповідача, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.
 
Короткий зміст судового рішення апеляційної інстанції
 
19.            Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 06 грудня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «КВЗ» задоволено:
–    вирішено скасувати рішення Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 12 вересня 2016 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про скасування Наказу про звільнення від 07 листопада 2014 року, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні відповідних позовних вимог позивача;
–    в іншій частині рішення Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 12 вересня 2016 року вирішено залишити без змін.
 
20.            Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що судом першої інстанції до спірних правовідносин було застосовано частину третю статті 119 КЗпП України у редакції Закону України від 24 грудня 2015 року № 911-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі – Закон про внесення змін від 24 грудня 2015 року № 911-VІІІ), який набрав чинності 01 січня 2016 року. На правовідносини сторін спору, які виникли 07 листопада 2014 року при звільненні позивача, зазначена редакція частини третьої статті 119 КЗпП України не розповсюджується згідно з частиною першою статті 58 Конституції України, оскільки Закон про внесення змін від 24 грудня 2015 року № 911-VІІІ не має зворотної дії у часі.
 
21.            Суд апеляційної інстанції встановив, що 06 листопада 2014 року ОСОБА_1 звернувся до ПАТ «КВЗ» із заявою про його звільнення у зв`язку з призовом на військову службу за контрактом згідно з пунктом 3 статті 36 КЗпП України. Ця заява була задоволена та 07 листопада 2014 року згідно з Наказом про звільнення від 07 листопада 2014 року було проведено звільнення позивача із зазначеним формулюванням – у зв`язку із призовом на військову службу. Відповідний запис зроблено у трудовій книжці позивача.
 
22.            Статтею 2 Закону про військовий обов`язок встановлено види військової служби, у тому числі військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період та військову службу за контрактом осіб сержантського і старшинського складу. У частині першій статті 4 цього Закону визначено, що Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом: призову громадян України на військову службу або прийняття громадян України на військову службу за контрактом.
 
23.            Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 проходив військову службу  за  контрактом  осіб  сержантського і старшинського складу (а.с. 12–13, том 1). Відсутні підстави вважати, що ОСОБА_1 був прийнятий на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період.
 
24.            На момент звільнення ОСОБА_1 законодавством було передбачено пільги для працівника лише у випадку його призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період. Пільги для працівників, які проходили військову службу за контрактом, не встановлювалися.
 
25.            Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди сторонами не оскаржується, а тому апеляційним судом не переглядається.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
26.            У грудні 2016 року представником позивача,  ОСОБА_2 , подано касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (далі – ВССУ). Позивач вважає, що суд апеляційної інстанції прийняв судове рішення, неправильно застосувавши норми матеріального права та порушивши норми процесуального права.
 
27.            У касаційній скарзі позивачпросить скасувати рішення Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 12 вересня 2016 року та залишити в силі рішення Апеляційного суду Полтавської області від 06 грудня 2016 року.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
28.            Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі – ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією ЦПК України, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією ЦПК України.
 
29.            Згідно з частиною першою статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
30.            Ухвалою судді ВССУ від 20 лютого 2017 року відкрите касаційне провадження у справі, витребувано матеріали справи з суду першої інстанції.
 
31.            29 березня 2018 року справа передана на розгляд Верховного Суду.
 
32.            Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
33.            Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
 
34.            Ухвалою Верховного Суду від 23 січня 2019 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку письмового провадження без повідомлення та виклику учасників справи за наявними у справі матеріалами.
 
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
 
(1) Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
35.            12 вересня 2016 року підчас оголошення судом першої інстанції вступної та резолютивної частини оскаржуваного рішення був присутній представник відповідача. Отже, строк апеляційного оскарження тривав до 23 години 59 хвилин 22 вересня 2016 року. Апеляційна скарга відповідача датована 25 вересня 2016 року. Відповідач пропустив строк на апеляційне оскарження відповідного рішення. Текст апеляційної скарги не містить жодного клопотання відповідача щодо поновлення строків на апеляційне оскарження. Відкривши апеляційне провадження у справі, апеляційний суд порушив вимоги статті 297 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року №1618-IV (далі позначення цього документу у редакції, чинній на момент здійснення процесуальних дій судом першої інстанції та апеляційним судом, за умови однаковості положень такої редакції, – ЦПК України 2004).
 
36.            Суд апеляційної інстанції не застосував частину другу статті 39 Закону про військовий обов`язок. Також пунктом 2 прикінцевих положень Закону про удосконалення оборонно-мобілізаційних питань від 20 травня 2014 року № 1275-VII поширено дію частини третьої статті 119 КЗпП України в редакції цього закону на громадян України, які починаючи з 18 березня 2014 року були призвані на військову службу на підставі Указу про часткову мобілізацію.
 
37.            Інші доводи відповідача, в тому числі ті, що вимагають переоцінки доказів та встановлення обставин справи, суд касаційної інстанції не бере до уваги відповідно до статей 76, 77, 80 та 400ЦПК України.
 
(2) Позиція інших учасників справи
 
38.            Інші учасники справи правом на подання заперечення (відзиву) на касаційну скаргу не скористалися.
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
 
(1) Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій
 
39.            Згідно з частиною першою статті 25 ЦПК України Верховний Суд переглядає у касаційному порядку судові рішення, ухвалені судами першої та апеляційної інстанцій.
 
40.            Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
41.            Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Частина друга цієї статті передбачає, що суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
42.            Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
43.            Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).
 
(1.1) Щодо пропуску строку на подання апеляційної скарги
 
44.            Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково. (частина перша статті 292 ЦПК України 2004).
 
45.            Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення (частина перша статті 294 ЦПК України 2004).
 
46.            Суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду. У виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення може бути відкладено на строк не більш як п`ять днів з дня закінчення розгляду справи, але вступну і резолютивну частини суд має проголосити в тому самому засіданні, в якому закінчився розгляд справи. Рішення суду, що містить вступну та резолютивну частини, має бути підписане всім складом суду і приєднане до справи (частини перша та третя статті 209 ЦПК України 2004).
 
47.            Стаття 215 ЦПК України 2004 закріплює вимоги до змісту рішення суду.
 
48.            Враховуючи зазначене, той факт, що в судовому засіданні були проголошені лише вступна та резолютивна частини рішення суду першої інстанції без зазначення мотивів прийняття відповідного рішення судом (мотивувальна частина), суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що в цьому випадку строк апеляційного оскарження слід відраховувати з моменту отримання відповідачем або його представником повного рішення суду першої інстанції, яка включає в себе також мотивувальну частину.
 
(1.2) Щодо трудових гарантій під час мобілізації
 
49.            Стаття 213 ЦПК України 2004 визначає суть законності та обґрунтованості судового рішення, а стаття 214 ЦПК України 2004 -питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення.
 
50.            Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (частина друга статті 303 ЦПК України 2004).
 
51.            Підставами припинення трудового договору є, зокрема призов або вступ працівника або власника – фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім призову працівника на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року (пункт 3 частини першої статті 36 КЗпП України в редакції, що діяла на момент звільнення позивача).
 
52.            Підставами припинення трудового договору є, зокрема призов або вступ працівника або власника – фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертоїстатті 119 КЗпП України (пункт 3 частини першої статті 36 КЗпП України в редакції, що набула чинності до закінчення річного терміну перебування позивача на військовій службі).
 
53.            Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених Законом про військовий обов`язок і Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів (згідно із частиною другою статті 119 КЗпП України).
 
54.            За працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України (частина тертя статті 119 КЗпП України в редакції, що діяла на момент звільнення позивача).
 
55.            За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України (частина тертя статті 119 КЗпП України в редакції, що набула чинності до закінчення річного терміну перебування позивача на військовій службі).
 
56.            За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (частина тертя статті 119 КЗпП України в редакції, чинній на момент закінчення військової служби позивачем, – Закону України від 24 грудня 2015 року № 911-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України»).
 
57.            Мобілізація – комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту – на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (в редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин, далі – Закон про мобілізацію).
 
58.            Організація і порядок проведення мобілізаційної підготовки та мобілізації визначаються цим Законом, актами Президента України та Кабінету Міністрів України (частина перша статті 4 Закону про мобілізацію).
 
59.            З моменту оголошення мобілізації (крім  цільової) чи введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях настає особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій (частина восьма статті 4 Закону про мобілізацію).
 
60.            Верховна Рада України відповідно до Конституції України здійснює законодавче регулювання питань мобілізаційної підготовки та мобілізації, визначає відповідні видатки з Державного бюджету України, затверджує протягом двох днів з моменту звернення Президента України укази про введення воєнного чи надзвичайного стану в Україні або в окремих її місцевостях, про загальну або часткову мобілізацію (стаття 10 Закону про мобілізацію).
 
61.            Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби (частина перша статті 2 Закону про військовий обов`язок).
 
62.            Військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий  період є одним з видів військової служби згідно із абзацом третім частини четвертої статті 2 Закону про військовий обов`язок).
 
63.            Військовослужбовці, які проходять кадрову або строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, громадяни призовного віку, які мають вищу, професійно-технічну, повну або базову загальну середню освіту і не проходили строкової військової служби, військовозобов`язані, а також жінки, які не перебувають на військовому обліку, укладають контракт про проходження військової служби за контрактом з додержанням умов, передбачених статтею 20 цього Закону (частина перша статті 19 Закону про військовий обов`язок).
 
64.            На військову службу за контрактом приймаються громадяни, які пройшли професійно-психологічний відбір і відповідають установленим вимогам проходження військової служби, зокрема особи сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період (абзац шостий частини першої статті 20 Закону про військовий обов`язок).
 
65.            За громадянами України, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, незалежно від підпорядкування та форм власності (частина друга статті 39 Закону про військовий обов`язок, в редакції, чинній на момент звільнення позивача).
 
66.            Громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 КЗпП України (частина друга статті 39 Закону про військовий обов`язок в редакції, що набула чинності до закінчення річного терміну перебування позивача на військовій службі).
 
67.            Указом про часткову мобілізацію оголошено проведення часткової мобілізації, в тому числі на території Полтавської області (пункт 2 Указу про часткову мобілізацію).
 
68.            Кабінет Міністрів України постановою від 04 березня 2015 року № 105 (з наступними змінами, актуальним на момент виникнення відповідних правовідосин) затвердив Порядок виплати компенсації за 2014–2015 роки підприємствам, установам, організаціям, фермерським господарствам, сільськогосподарським виробничим кооперативам незалежно від підпорядкування і форми власності та фізичним особам-підприємцям у межах середнього заробітку працівників, призваних на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятих на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, а також працівникам, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом (далі – Порядок компенсації), згідно з яким має відбуватись компенсація відповідачу відповідного середнього заробітку позивача за рахунок коштів Державного бюджету України. Зокрема, згідно із пунктом 6 Порядку компенсації виплата компенсації відповідним працівникам проводиться підприємствами, установами, організаціями у строки, визначені статтею 115 КЗпП України.
 
69.            Суд першої інстанції правильно встановив, що після оголошення Президентом України відповідної мобілізації, в країні наступив особливий період.
 
70.            Матеріалами справи підтверджується, що позивача було призвано до проходження військової служби. Укладення ним зазначеного контракту відповідає умовам частини першої статті 19 Закону про військовий обов`язок і не є укладенням контракту за власною ініціативою у мирний час, що правильно встановлено судом першої інстанції. Отже, висновки суду апеляційної інстанції щодо того, що ОСОБА_1 не був прийнятий на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, не відповідають встановленим обставинам справи та вимогам статей 212–214 ЦПК України 2004.
 
71.            На момент звільнення позивача за Наказом про звільнення від 07 листопада 2014 року діяла зазначена редакція пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України, яка містила виключення для відповідної категорії звільнення, пов`язане з призовом працівника на військову службу під час мобілізації на особливий період, але не довше ніж один рік. Також діяла зазначена редакція статті 119 КЗпП України, яка також містила обмеження строком в один рік. Цим положенням кореспондувала частина друга статті 39 Закону про військовий обов`язок.
 
72.            Однак до закінчення відповідного року перебування позивача на військовій службі були внесені нові зміни у статті 36 та 119 КЗпП України, частину другу статті 39 Закону про військовий обов`язок (Закон України від 14 травня 2015 року № 433-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» – набув чинності 11 червня 2015 року), що дає підстави для застосування відповідних норм матеріального права в новій редакції. В подальшому, до закінчення військової служби позивача, набула чинності редакція статті 119 КЗпП України, передбачена Законом України від 24 грудня 2015 року № 911-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України». В цьому випадку відсутнє питання зворотної дії цих норм. Суд першої інстанції правильно врахував зміни редакцій статей 36 та 119 КЗпП України, які застосував. Не надання належного роз`яснення щодо такого застосування не впливає на правильність застосування відповідних матеріальних норм по суті. Апеляційний суд не врахував зазначене, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права, зокрема статей 36 та 119 КЗпП України, статті 39 Закону про військовий обов`язок. Також апеляційний суд неправильно застосував статті 19 та 20 Закону про військовий обов`язок, визначаючи відсутнім у позивача статусу особи, яка була прийнята на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період.
 
73.            Не перерахування відповідачу компенсацій з Державного бюджету, передбачених Порядком компенсації, або відсутність гарантій такого перерахування, не може бути підставою для відмови відповідача виконувати вимоги статей 119 КЗпП України та статті 39 Закону про військовий обов`язок.
 
74.            Враховуючи Зазначене, суд касаційної інстанції робить висновок про необхідність скасування рішення суду апеляційної інстанції та залишення в силі рішення суду першої інстанції.
 
(2) Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
(2.1) Щодо суті касаційної скарги
 
75.            Суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону (стаття 413 ЦПК України).
 
76.            Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).
 
77.            На підставі здійсненої вище оцінки аргументів учасників справи Верховний Суд вирішив задовольнити касаційну скаргу ОСОБА_1 : скасувати рішення Апеляційного суду Полтавської області від 06 грудня 2016 року та залишити в силі рішення Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 12 вересня 2016 року.
 
(2.2) Щодо судових витрат
 
78.            Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).
 
79.            Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (частина восьма статті 141 ЦПК України).
 
80.            Позивач не заявляв вимог про відшкодування судових витрат. Інші учасники справи не заявляли до відшкодування судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
81.            Відповідно до квитанції від 31 січня 2017 року № 25 позивач сплатив судовий збір у сумі 979,94 грн за подання касаційної скарги. Позивач не надав інших розрахунків документально підтверджених судових витрат.
 
82.            За результатом касаційного розгляду касаційна скарга позивача підлягає задоволенню. Отже, позивач має право на відшкодування йому відповідачем судового збору в сумі 979,94 грн за подання касаційної скарги.
 
Керуючись статтями 141, 400, 409, 413, 416, 419 та підпунктом 4 пункту 1 розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,
 
Постановив:
 
1. Задовольнити касаційну скаргу  ОСОБА_1 .
 
2. Скасувати рішення Апеляційного суду Полтавської області від 06 грудня 2016 року.
 
3. Залишити в силі рішення Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 12 вересня 2016 року.
 
4. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Крюківський вагонобудівний завод»на користь  ОСОБА_1 витрати на сплату судового збору за подання касаційної скарги в сумі 979,94 грн.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                          В. С. Висоцька

                                                                                                                      А. О. Лесько

                                                                                                                      С. Ю. Мартєв

                                                                                                                      В. В. Пророк

                                                                                                                      І. М. Фаловська