П О С Т А Н О В А 

Іменем України
 
24 січня 2019 року
м. Київ
Справа № 800/156/16 
Провадження № 11-627сапс18
Велика Палата Верховного Суду у складі:
Головуючого судді Князєва В. С.,
судді-доповідача Саприкіної І. В.,
суддів: Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Гудими Д. А., Золотнікова О. С., Кібенко О. Р., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Рогач Л. І., Ситнік О. М., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.,
за участю:
секретаря судового засідання - Сергійчук Л. Ю.,
представника відповідача Вищої ради правосуддя - Белінської О. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (головуючий суддя Бевзенко В. М., судді: Білоус О. В., Данилевич Н. А., Желтобрюх І. Л., Шарапа В. М.) від 24 квітня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_6 до Вищої ради юстиції (правонаступник Вища рада правосуддя) про визнання незаконним та скасування рішення, 
УСТАНОВИЛА:
У березні 2016 року ОСОБА_6 звернулася до Вищого адміністративного суду України з позовом, у якому просила:
- визнати протиправними дії Тимчасової спеціальної комісії з перевірки суддів судів загальної юрисдикції (далі - ТСК) щодо здійснення відносно судді Червонозаводського районного суду міста Харкова ОСОБА_6 перевірки і складання висновку від 24 березня 2015 року № 11/02-15 на підставі Закону України «Про відновлення довіри до судової влади в Україні»;
- визнати незаконним та скасувати висновок ТСК від 24 березня 2015 року № 11/02-15;
- визнати незаконним та скасувати рішення Вищої ради юстиції (правонаступник Вища рада правосуддя) від 04 лютого 2016 року «Про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення судді Червонозаводського районного суду міста Харкова ОСОБА_6 з посади за порушення присяги судді».
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 12 березня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_6 в частині визнання протиправними дій ТСК щодо здійснення відносно неї перевірки і складання висновку від 24 березня 2015 року № 11/02-15 на підставі Закону України «Про відновлення довіри до судової влади в Україні» та визнання незаконним і скасування цього висновку - залишено без розгляду (ця ухвала позивачкою до суду не оскаржувалась), а в частині вимог про визнання незаконним та скасування рішення Вищої ради юстиції (правонаступник Вища рада правосуддя) від 04 лютого 2016 року «Про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення судді Червонозаводського районного суду міста Харкова ОСОБА_6 з посади за порушення присяги судді» - відкрито провадження. 
15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким Кодекс адміністративного судочинства України (далі - КАС України) викладено в новій редакції. 
На підставі підп. 5 п. 1 розд. VII «Перехідні положення» КАС України позовні заяви та апеляційні скарги на судові рішення в адміністративних справах, які подані до Вищого адміністративного суду України як суду першої або апеляційної інстанції та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. 
Ураховуючи наведене вище, позовну заяву ОСОБА_6 було передано до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.
Рішенням Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 24 квітня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.
Не погодившись із таким судовим рішенням з підстави порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю. В обґрунтування апеляційної скарги позивачка зазначила, що Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, як судом першої інстанції, не було досліджено всі докази та неповно встановлено обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відмовляючи у задоволені позову, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду дійшов висновку, що приймаючи оскаржуване рішення, Вища рада юстиції (далі - ВРЮ) діяла в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законом, з дотриманням принципу пропорційності при застосуванні дисциплінарного стягнення, а тому відсутні підстави для скасування рішення ВРЮ від 04 лютого 2016 року «Про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення судді Червонозаводського районного суду міста Харкова ОСОБА_6 з посади за порушення присяги судді».
ВРП у відзиві на апеляційну скаргу просить у її задоволені відмовити, оскільки Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду прийняв оскаржуване рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на вимогах законодавства та не спростовують правильність висновків суду першої інстанції.
22 січня 2019 року від ОСОБА_6 надійшла заява про перенесення розгляду цієї справи у зв'язку з погіршенням стану здоров'я її представника - ОСОБА_9 та неможливості вчасно підготувати і надати додаткові пояснення до апеляційної скарги.
З цього приводу Велика Палата Верховного Суду зазначає слідуюче.
Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року розгляд цієї справи вперше було призначено на 04 жовтня 2018 року о 10 годині 30 хвилин. Однак, такий розгляд не відбувся у зв'язку із задоволенням клопотання позивачки про його перенесення з посиланням на її хворобу. Розгляд справи відкладено на 29 листопада 2018 року.
27 листопада 2018 року ОСОБА_6 знову звернулася із заявою про перенесення розгляду зазначеної справи, мотивуючи заміною її представника та необхідністю останнього ознайомитися з матеріалами справи і надати додаткові пояснення. Дана заява була задоволена судом, а розгляд справи вдруге перенесено на 24 січня 2019 року.
Звертаючись із заявою від 22 січня 2019 року про перенесення розгляду справи, призначеного на 24 січня 2019 року, ОСОБА_6 зазначає про неможливість присутності її представника в судовому засіданні у зв'язку з погіршенням його стану здоров'я та бажанням ознайомитися з матеріалами справи. 
Вирішуючи заявлене клопотання, Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що у позивачки та її представника було достатньо часу для ознайомлення з матеріалами справи та можливості підготувати і надати суду додаткові пояснення до апеляційної скарги (майже три місяці). 
Крім того, суд враховує й ті обставини, що сама позивачка в судове засідання не з'явилася, хоча була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду її апеляційної скарги, причини своєї неявки суду не повідомила. 
Ураховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що заява від 22 січня 2019 року про чергове відкладення розгляду справи спрямована на її затягування, зазначені позивачкою причини є неповажними, а тому така заява задоволенню не підлягає, у зв'язку з чим Велика Палата Верховного Суду знаходить можливим розглянути справу за відсутності нез'явившихся осіб. 
Дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи та перевіривши матеріали справи, ВеликаПалата Верховного Суду встановила таке.
Президент України Указом від 17 березня 2007 року № 212/2007 призначив ОСОБА_6 на посаду судді Червонозаводського районного суду м. Харкова строком на п'ять років. Постановою Верховної Ради України від 22 березня 2012 року № 4577-VІ позивачка обрана суддею цього суду безстроково.
Підставою для притягнення судді ОСОБА_6 до дисциплінарної відповідальності слугували слідуючі обставини:
20 лютого 2014 року суддею ОСОБА_6 було прийнято постанову у справі про адміністративне правопорушення № 646/1508-14-п, якою визнано ОСОБА_10 винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 185 Кодексу про адміністративні правопорушення України, а саме: злісна непокора законному розпорядженню або вимозі працівника міліції (далі - КУпАП), внаслідок чого на нього  накладено стягнення у виді адміністративного арешту строком на 15 діб. Факт порушення ОСОБА_10 ст. 185 КУпАП підтверджувалися протоколом про адміністративне правопорушення від 19 лютого 2014 року та рапортом працівника міліції, згідно якого ОСОБА_10 не покорився законним вимогам працівників міліції припинити блокування воріт Академії внутрішніх військ України на пл. Повстання, 3 в м. Харкові. Під час розгляду справи ОСОБА_10 не визнав вину у вчиненні адміністративного правопорушення. Однак, суддя ОСОБА_6 вважала, що вказаний вид стягнення є доцільним і достатнім для його виправлення та слугуватиме попередженням для здійснення ним нових правопорушень.
04 березня 2014 року перший заступник прокурора м. Харкова направив до Червонозаводського районного суду міста Харкова клопотання про звільнення ОСОБА_11 від адміністративної відповідальності та закриття провадження у справі на підставі Закону України від 21 лютого 2014 року № 743-VII «Про недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань, та визнання такими, що втратили чинність, деяких законів України» (далі - Закон № 743-VII).
05 березня 2014 року суддею ОСОБА_6 винесено постанову про задоволення вказаного клопотання. Рішення мотивоване тим, що ОСОБА_11 не був учасником мирного зібрання і про це не заявляв. Проте, Закон № 743-VII не передбачає переліку адміністративним правопорушень, на які він розповсюджується, а діяння, за яке ОСОБА_11 притягнутий до адміністративної відповідальності, вчинено в період, зазначений в Законі № 743-VII.
23 вересня та 16 грудня 2014 року до ТСК надійшли заяви гр. ОСОБА_12 та заступника прокурора Харківської області Стратюка О. М. про проведення спеціальної перевірки судді ОСОБА_6 в порядку ст. 2 Закону України від 08 квітня 2014 року №1188-VII «Про відновлення довіри до судової влади в Україні» (далі - Закон 
№1188-VII) з метою з'ясування фактів, які свідчать про порушення нею присяги судді та наявності підстав для притягнення до дисциплінарної або кримінальної відповідальності. У вказаних зверненнях заявники вказують, що суддею ОСОБА_6 вчинено дії, які викликають сумнів у її безсторонності, об'єктивності та неупередженості під час прийняття рішень у справі № 646/1508/14-п. 
24 березня 2015 року ТСК ухвалила висновок про наявність у діях судді ОСОБА_6 ознак порушення присяги та направила разом з матеріалами перевірки до ВРЮ для подальшого розгляду та прийняття рішення. У висновку ТСК зазначено, що при винесенні постанови від 20 лютого 2014 року, якою до ОСОБА_11 застосовано найсуворіший вид адміністративного стягнення, суддя ОСОБА_6 не встановила обставин, які пом'якшують або обтяжують його відповідальність, не обґрунтувала доведеність вини правопорушника, обмежилась посиланням на рапорт і протокол  працівників міліції, а сама постанова не містить зазначення обставин, встановлених при розгляді справи. Також, у висновку ТСК вказано, що ст. 4 Закону №1188-VII, на яку суддя ОСОБА_6 посилається в мотивувальній частині постанови від 05 березня 2014 року, передбачає звільнення від адміністративної відповідальності осіб, які були учасниками масових акцій протесту. Проте, встановивши, що ОСОБА_10 нібито не був учасником масових акцій протесту, суддя застосувала до нього норми саме цього закону.
10 вересня 2015 року ВРЮ відкрила дисциплінарну справу відносно судді Червонозаводського районного суду м. Харкова ОСОБА_6
19 листопада 2015 року Дисциплінарна секція ВРЮ рекомендувала ВРЮ прийняти рішення про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_6 з посади судді за порушення присяги.
04 лютого 2016 року ВРЮ прийняла рішення № 251/0/15-16 «Про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_6 з посади судді за порушення присяги». 
Не погодившись з таким рішенням ВРЮ, ОСОБА_6 звернулася до суду з адміністративним позовом за захистом порушених, на її думку, прав та інтересів.
Судове рішення за наслідками розгляду зазначеного позову є предметом перегляду в апеляційному порядку в цьому судовому засіданні.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та надані на противагу їм аргументи ВРП, перевіривши матеріали справи, Велика Палата Верховного Суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ст. 124 Конституції України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) однією з підстав для звільнення судді з посади є порушення присяги.
За приписами ст. 32 Закону України від 15 січня 1998 року № 22/98-ВР «Про Вищу раду юстиції» (далі - Закон № 22/98-ВР, чинний на час виникнення спірних правовідносин) порушенням суддею присяги є: вчинення ним дій, що порочать звання судді і можуть викликати сумнів у його об'єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності судових органів; недотримання суддею вимог та обмежень, встановлених Законом України "Про засади запобігання і протидії корупції"; умисне затягування суддею строків розгляду справи понад терміни, встановлені законом; порушення морально-етичних принципів поведінки судді.
Згідно із ч. 1 ст. 55 Закону України від 07 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 2453-VI) зміст присяги судді полягає в урочистому зобов'язанні об'єктивно, безсторонньо, неупереджено, незалежно та справедливо здійснювати правосуддя, підкоряючись лише закону та керуючись принципом верховенства права, чесно і сумлінно виконувати обов'язки судді, дотримуватися морально-етичних принципів поведінки судді, не вчиняти дій, що порочать звання судді та принижують авторитет судової влади.
Обґрунтовуючи свої вимоги, ОСОБА_6 зазначає, що підстави для застосування стягнення у вигляді звільнення з посади судді відсутні, оскільки в її діях не було умисного порушення норм права, а тим більш порушення присяги.
Однак суд не підтримує таку позицію, адже ВРЮ в оскаржуваному рішенні детально обґрунтовано, в чому виражено умисність дій та упереджене ставлення судді ОСОБА_6 під час прийняття нею постанови від 20 лютого 2014 року. 
З матеріалів дисциплінарної справи вбачається, що підставою для застосування до судді ОСОБА_6 дисциплінарного стягнення було допущення нею низки істотних порушень норм процесуального права під час вирішення справи про притягнення ОСОБА_10 до адміністративної відповідальності, а саме: у постанові від 20 лютого 2014 року по справі № 646/1508-14-п лише повторено обставини інкримінованого діяння ОСОБА_10, які викладені у протоколі про адміністративне правопорушення; не обґрунтовано чим доведено вину правопорушника, а лише зазначено посилання на протокол і рапорт працівників міліції без аналізу їх відповідності вимогам законодавства; відсутні доводи судді щодо оцінки доказів, зокрема щодо протоколу про адміністративне правопорушення, який оформлений не у визначений законом спосіб, оскільки не відповідає бланку протоколу адміністративного правопорушення, що є додатком до Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах внутрішніх справ, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 04 жовтня 2013 року № 950. Піддавши ОСОБА_10 адміністративному арешту, який є найсуворішим видом адміністративного стягнення та застосовується у виняткових випадках, коли правопорушення за ступенем суспільної небезпечності межує зі злочином, і застосування інших стягнень буде визнано недостатнім, в порушення ст. 33 КУпАП суддя ОСОБА_6 не встановила обставин, які пом'якшують і обтяжують відповідальність, в тому числі не з'ясувала, чи притягувався раніше ОСОБА_10 до адміністративної відповідальності за таке ж правопорушення або до кримінальної відповідальності. Крім того, судове засідання щодо розгляду матеріалів Червонозаводського РВ ХМУГ УМВС України в Харківській області про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_10 відбулося поза робочий час (03 год. 30 хв.).
За позицією ВРП такі дії позивачки призвели до настання негативних наслідків, що знайшли свій вираз у зниженні авторитету правосуддя у суспільстві.
У п. 3 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що чітке обґрунтування та аналіз є базовими вимогами до судових рішень та важливим аспектом права на справедливий суд. 
Рішенням Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» визначено, що в судових рішеннях мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя. В умовах дії такого принципу, суди не повинні обмежуватися заявленими сторонами доводами та поданими ними доказами, а мають здійснювати активну роль у встановленні об'єктивної істини, вживаючи усіх можливих заходів для перевірки та встановлення усіх фактичних даних зі спору.
Ураховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що характер дій судді ОСОБА_6 під час розгляду справи стосовно ОСОБА_10 свідчить про її упередженість і відсутність об'єктивності, а тому відповідачем правильно кваліфіковано ці дії, як такі, що порочать звання судді, в зв'язку з чим ВРЮ обґрунтовано дійшла висновку про наявність підстав для внесення подання про її звільнення з посади судді.
У своїй апеляційній скарзі ОСОБА_6 посилається на ті обставини, що ВРЮ помилково застосувала трирічний строк для притягнення її до дисциплінарної відповідальності. На думку скаржниці ВРЮ повинна була застосувати строк притягнення до дисциплінарної відповідальності в один рік з дня вчинення проступку, визначений ч. 4 ст. 87 Закону № 2453-VI у редакції, яка діяла з 27 лютого по 28 березня 2015 року.
Проте, такі доводи не можуть бути враховані судом з огляду на таке. 
НормиЗаконів № 2453-VI та № 22/98-ВР у редакціях, чинних на час вчинення суддею ОСОБА_6 дисциплінарного проступку (20 лютого 2014 року), не передбачали жодних обмежувальних строків притягнення судді до відповідальності за порушення присяги. 
Законом України від 12 лютого 2015 року № 192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд» (далі - Закон № 192-VIII) внесено зміни до Закону № 22/98-ВР, які набрали чинності 27 лютого 2015 року, та викладено Закон № 2453-VI в новій редакції, що набув чинності з 28 березня 2015 року.
Відповідно до ч. 2 ст. 32 Закону № 22/98-ВР (у редакції Закону № 192-VIII) провадження щодо звільнення судді за порушення присяги проводиться за правилами і у строки, передбачені для здійснення дисциплінарного провадження.
За приписами ч. 4 ст. 96 Закону № 2453-VI (у редакції Закону № 192-VIII) дисциплінарне стягнення до судді застосовується не пізніше трьох років із дня вчинення проступку без урахування часу тимчасової непрацездатності або перебування судді у відпустці.
ВеликаПалата Верховного Суду звертає увагу, що правила і строки для здійснення дисциплінарного провадження, які могли бути застосовані при проведенні провадження щодо звільнення за порушення присяги судді, були передбачені саме положеннями Закону № 2453-VI (у редакції Закону № 192-VIII), які набрали чинності з 28 березня 2015 року. 
Тобто положення ч. 2 ст. 32 Закону № 22/98-ВР (у редакції Закону № 192-VIII) нерозривно пов'язані з розд. VI Закону № 2453-VI, що регламентує підстави та порядок застосування до судді дисциплінарної відповідальності, а тому використання цієї норми стало можливим лише після набрання чинності Законом № 2453-VI в редакції від 28 березня 2015 року. 
Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 11-2сап18.
Отже, ВеликаПалата Верховного Суду знаходить, що відповідач в силу положень ст. 58 Конституції України правильно застосував трирічний строк давності притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, оскільки його застосування є заходом, який покращує становище судді порівняно з нормою, яка діяла на час винесення суддею ОСОБА_6 постанови від 20 лютого 2014 року, і не встановлювала строк для вирішення питання про притягнення судді до відповідальності за порушення присяги.
Аргументи ОСОБА_6, що покладені в основу рішення ВРЮ висновки мають оцінку прийнятого нею судового рішення, а це не віднесено до повноважень відповідача, Велика Палата Верховного суду вважає безпідставними з огляду на таке.
Декларацією щодо принципів незалежності судової влади, прийнятою 14 жовтня 2015 року Конференцією голів верховних судів країн Центральної та Східної Європи (о. Бріюні, Хорватія), закріплено принципи, які встановлюють стандарти незалежності судової влади як однієї з трьох гілок державної влади, згідно з якими жоден суддя не повинен притягатися до дисциплінарної відповідальності чи звільнятися за винесені ним судові рішення, окрім як у разі грубої недбалості чи навмисного порушення закону.
Орган, що здійснює дисциплінарне провадження щодо судді, не уповноважений перевіряти законність судового рішення, а зобов'язаний перевірити дії судді під час ухвалення такого рішення в частині наявності порушень, які є підставою для застосування дисциплінарної відповідальності.
Таким чином, розглянувши доводи сторін та аргументи щодо їх обґрунтування, ВеликаПалата Верховного Суду вважає, що ВРЮ не втручалася в суть постановленого судового рішення, а лише здійснила перевірку обставин, за яких таке рішення було прийнято, та констатувала факт допущених суддею ОСОБА_6 грубих порушень, зокрема невстановлення обставин, які підлягали обов'язковому з'ясуванню при розгляді справ.
Така правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 травня 2018 року у справі № 11-233сап18.
Що стосується посилання ОСОБА_6 про протиправність розгляду ТСК заяви заступника прокурора Харківської області Стратюка О. М., яка подана за межами строку, передбаченого ст. 2 Закону № 1188-VІІ, ВеликаПалата Верховного Суду вважає за доцільне зазначити таке.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону № 1188-VІІ заяви про проведення перевірки індивідуально визначеного судді (суддів) згідно із ст. 3 цього Закону подаються юридичними або фізичними особами у письмовій формі до ТСК протягом шести місяців з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення про її утворення. Таке повідомлення було опубліковано 12 червня 2014 року.
Заяви, щодо яких ТСК не встигла прийняти рішення до закінчення своїх повноважень, передаються до Вищої ради юстиції для продовження їх розгляду за загальною процедурою (ч. 5 ст. 2 Закону № 1188-VІІ).
Як установлено судом, гр. ОСОБА_12 звернувся до ТСК своєчасно, а заява заступника прокурора Харківської області Стратюка О. М. стосовно порушення суддею ОСОБА_6 норм законодавства була подана до ТСК 16 грудня 2014 року, тобто з  порушенням строку, визначеного ст. 2 Закону № 1188-VІІ. Проте, ТСК прийняла вказану заяву до розгляду, і за результатами перевірки ухвалила висновок про визнання в діях судді ОСОБА_6 ознак порушення присяги, направивши даний висновок до ВРЮ для подальшого прийняття відповідного рішення.
При цьому Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що порушення ТСК щодо прийняття заяви про проведення перевірки стосовно судді, яка подана за межами строку, передбаченого ст. 2 Закону № 1188-VІІ, законодавчо не впливає на обов'язок ВРЮ прийняти її висновок до розгляду, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону 
№ 1188-VІІ висновок Тимчасової спеціальної комісії про порушення суддею присяги є обов'язковим для розгляду ВРЮ. 
ТакожВелика Палата Верховного Суду критично оцінює аргументи судді ОСОБА_6, що під час обрання до неї виду дисциплінарного стягнення дисциплінарним органом не було враховано принципу пропорційності та даних, які характеризують її особу. 
Як убачається з матеріалів справи, під час прийняття оскаржуваного рішення ВРЮ зазначила, що допущенні суддею ОСОБА_6 грубі порушення законодавства свідчать про необ'єктивний та упереджений розгляд справ, порочать звання судді і кваліфікуються як порушенням присяги, а тому позитивна характеристика та відсутність дисциплінарних стягнень у її минулому не можуть бути підставою для застосування більш м'якого виду дисциплінарного стягнення, ніж подання на звільнення ОСОБА_6 з посади судді, що є пропорційним вчиненому та виправданим, з огляду на характер та наслідки вчиненого проступку.
У п. 3.4 Рішення Конституційного Суду України від 11 березня 2011 року № 2-рп/2011 визначено, що дотримання суддею присяги - його конституційно визначений обов'язок. Таким чином, присяга судді має правову природу одностороннього, індивідуального, публічно-правового, конституційного зобов'язання судді.
Відповідно до п. 50 Висновку № 3 (2002) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо принципів та правил, які регулюють професійну поведінку суддів кожний окремий суддя повинен робити все можливе для підтримання судової незалежності на інституційному та особистому рівнях; судді повинні поводитися гідно при виконанні посадових обов'язків та в особистому житті; вони повинні виконувати свої обов'язки, не допускаючи проявів фаворитизму або дійсної чи видимої упередженості; судді повинні приймати свої рішення з урахуванням усіх моментів, важливих для застосування відповідних юридичних норм, та без урахування усіх питань, що не стосуються суті справи; вони повинні забезпечувати високий ступінь професійної компетентності.
Таким чином, оцінивши в сукупності отримані в судовому засіданні докази, зваживши на всі аргументи та доводи сторін, Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками суду першої інстанції, що ВРЮ, приймаючи спірне рішення, діяла в межах повноважень та у спосіб, які передбачені Конституцією та законами України, з дотриманням принципу пропорційності в застосуванні дисциплінарного стягнення, оспорюване рішення містить обґрунтовані мотиви, з яких відповідач дійшов вірного висновку про необхідність застосування до судді ОСОБА_6 дисциплінарного стягнення у виді подання про звільнення її з посади.
З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, правові висновки Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду скаржником не спростовані.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, ч. 1 ст. 316 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи викладене та керуючись ст. ст. 242, 266, 315, 316, 322 КАС України, ВеликаПалата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 24 квітня 2018 року - залишити без задоволення.
Рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 24 квітня 2018 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий суддя:                                                                                   В. С. Князєв
Суддя-доповідач:                                                                                      І.В. Саприкіна
Судді:  
Н. О. Антонюк Н. О. Лященко
С. В. Бакуліна Л.І. Рогач
В. В. Британчук О. М. Ситнік
Д. А. Гудима   О. С. Ткачук
О. С. Золотніков В. Ю. Уркевич
О. Р.  Кібенко   О. Г. Яновська
Л.М. Лобойко