Постанова
Іменем України
13 грудня 2018 року
м. Київ
справа № 521/1274/16-ц
провадження № 61-32186св18
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Олійник А. С. (суддя-доповідач), Кузнєцова В.О., Усика Г. І.,               
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6, 
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_7, яка діє від власного імені, а також від імені та в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10,
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 травня 2017 року у складі судді Плавича І. В. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 19 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Сєвєрової Є. С., Ващенко Л. Г., Дрішлюка А. І.,
ВСТАНОВИВ:
У січні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до               ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи,які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_7, яка діє від власного імені, а також від імені та в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 про визначення порядку користування квартирою.
Позов мотивовано тим, що у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_6, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_5
Під час спільного користування нерухомістю між сторонами виникли непорозуміння та неможливість узгодження та врегулювання питань, внаслідок чого  ОСОБА_4 звернулась з позовом до суду, в якому просила визначити порядок користування спірною квартирою згідно із схемоюз поетажного плану будинку таким чином: ОСОБА_4 виділити у користування жилу кімнату №5, площею 10,7 кв. м; ОСОБА_6 виділити у користування жилу кімнату № 4, площею 9,3 кв. м; ОСОБА_5 виділити у користування жилу кімнату № 3, площею 7,7 кв.м; у спільне користування ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 виділити жилу кімнату № 2, площею 17,2 кв. м, коридор № 1, площею 5,8 кв. м, кухню № 6 площею 5,9 кв. м, вбиральню, площею 1,0 кв.м, ванну кімнату, площею 2,1 кв. м і комору, площею 1,0 кв. м.
Рішенням Малиновського районногосуду м. Одеси від 17 травня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 19 вересня 2017 року, в позові відмовлено. 
Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, мотивоване тим, що під час розгляду цивільної справи суду не надано належних та допустимих доказів можливості встановлення такого порядку користування спірною квартирою, який би забезпечував дотримання майнових прав усіх заінтересованих осіб. 
Суд першої інстанції зазначив, що відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України 2004 року він сприяв сторонам у всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, проте сторони  вимоги не змінювали. Суд розглянув справу в межах заявлених вимог.
 У жовтні 2017 року ОСОБА_4 подала касаційну скаргу, в якій просила рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову. 
У грудні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення ОСОБА_5 на касаційну скаргу ОСОБА_4 
У травні 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду. 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 втратили право користування спірним жилим приміщенням відповідно до статті 107 ЖК Української РСР.
Судами першої та апеляційної інстанцій не взято до уваги, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, тому безпідставно не взяли до уваги показання свідків. 
Вирішуючи спори про право користування жилими приміщенням особами, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок їх вселення, зокрема, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання. Наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала. 
Суд першої інстанції, прийнявши заяву відповідача про перегляд заочного рішення у справі та задовольнивши її, порушив принцип диспозитивності, оскільки вказаним заочним рішенням права відповідача не порушено. 
Заперечення на касаційну скаргу мотивовані тим, що у спірному жилому приміщенні зареєстровано сім чоловік, тому порядок користування потрібно визначати на всіх членів сім'ї наймача, які проживають разом з ним, окрім тих, які особисто підтверджують про вибуття з жилого приміщення, оскільки в іншому випадку рішення суду суперечило б законному праву інших осіб на користування спірною квартирою. 
Як на доказ втрати ОСОБА_7 та ОСОБА_8 права користування спірною квартирою, позивач посилається на показання одного свідка. Інших доказів позивачем не надано. 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на таке.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що у чотирикімнатній квартирі АДРЕСА_1, загальною площею 61,45 кв. м, зареєстровані ОСОБА_6, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_5
Квартира знаходиться у комунальній власності, жилий будинок обслуговується Комунальним підприємством «ЖКС «Черьомушки». На підставі рішення Виконавчого комітету Малиновської районної ради народних депутатів № 164 від 18 лютого 1994 року особовий рахунок на спірну квартиру переоформлений на ОСОБА_6
Під час спільного користування житлом між сторонами систематично виникають конфлікти, що було підставою для звернення до правоохоронних органів. Позиції сторін свідчать про неможливість спільного проживання у спірній квартирі та мирного визначення порядку користування спірним житлом.
Право користування спірною квартирою мають семеро осіб: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_8,  ІНФОРМАЦІЯ_6, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_7.
Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що право користування квартирою належить сімом особам, які не визнані такими, що втратили таке право, тому під час вирішенні питання щодо порядку користування квартирою їх інтереси не можуть бути проігноровані. За доводами позивача, треті особи фактично у квартирі не проживають, на користування квартирою не претендують, оскільки мають інше житло, але оцінка таких доводів може бути надана лише у разі пред'явлення до них вимог.
Суд апеляційної зауважив, що ОСОБА_7, ОСОБА_8,             ОСОБА_9, ОСОБА_10 зазначені позивачем як треті особи, тому вирішення питання про визначення порядку користування квартирою без їх залучення до участі у справі в належному процесуальному статусі неможливо, так само як і надання оцінки доводам щодо забезпечення їх іншим житлом.
Верховний Суд погоджується з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій з огляду на таке. 
Положеннями статей15, 16 ЦК України визначені способи захисту цивільних прав і інтересів. При цьому предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення його права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.
Згідно із статтею 61 ЖК Української РСР, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер. 
Відповідно до статті 64 ЖК Української РСР, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.
Положеннями частини четвертої статті 816 ЦК України передбачено, що порядок користування житлом наймачем та особами, які постійно проживають разом з ним, визначається за домовленістю між ними, а у разі спору - встановлюється за рішенням суду.
Судами встановлено, що позивачем не надано належних та допустимих доказів можливості встановлення запропонованого порядку користування спірною квартирою, який би забезпечував дотримання майнових прав усіх заінтересованих осіб. 
Судом першої та апеляційної інстанції також встановлено, що відповідає матеріалам справи та не спростовано сторонами, що право користування квартирою належить сімом особам, які не визнані такими, що  вказане право втратили, відтак при вирішенні питання щодо порядку користування квартирою їх інтереси не можуть бути проігноровані.
З урахуванням установлених судами обставин, які відповідно до статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не встановлює та не дає оцінку доказам у справі, Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що позивачем ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 зазначено як третіх осіб, а без їх залучення до участі у справі в належному процесуальному статусі неможливо вирішити спір, а доводи позивача про те, що вказані нею треті особи фактично не проживають у спірній квартирі, оскільки мають інше житло, не впливають на висновки судів про відмову в позові із зазначених підстав.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).
Інші доводи касаційної скарги є такими, що не спростовують висновки судів про відмову в позові.
Верховний Суд зауважує, що позивач не позбавлена права звернення до суду  в порядку, встановленому цивільним процесуальним законом.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні  підстави для скасування судового рішення.
З огляду на зазначене, доводи касаційної скарги не спростовують установлені у справі фактичні обставини, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішень судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 19 вересня 2017 року залишити без змін. 
Постанова оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                          А. С. Олійник
 
                                                                                                                      В.О. Кузнєцов
 
                                                                                                                      Г.І. Усик