Постанова
Іменем  України
 
05 грудня 2018 року
м. Київ
 
справа № 740/4069/16-ц
провадження № 61-32952св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач), 
суддів:  Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1,
представник позивача - адвокат ОСОБА_2,
відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,
представник відповідачів - адвокат ОСОБА_5,
 
розглянув  у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Чернігівської області у складі колегії суддів: Кузюри Л. В., Вінгаль В. М., Губар В. С. від 24 жовтня 2017 року,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права власності, вселення та відшкодування моральної шкоди.
 
Позовна заява мотивована тим, що він є власником 1/2 частини квартири        АДРЕСА_1 а власником іншої 1/2 частини є відповідач ОСОБА_3 В указаній квартирі також проживає та зареєстрований їх повнолітній син         ОСОБА_4 Зазначає, що не може користуватись вказаною квартирою, оскільки відповідачі чинять перешкоди у здійсненні ним права власності, а саме, не впускають до квартири, а ОСОБА_4 спричиняє йому тілесні ушкодження. 
 
Посилаючись на вказані обставини, позивач просив зобов'язати відповідачів усунути перешкоди у користуванні квартирою № АДРЕСА_1, вселити його до вказаної квартири та стягнути з ОСОБА_3 на його користь  у рахунок відшкодування моральної шкоди 20 000 грн, а з ОСОБА_4 - 30 000 грн. 
 
Заочним рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 09 червня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. 
 
Зобов'язано ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не чинити перешкод ОСОБА_1 у користуванні квартирою АДРЕСА_1
 
Вселено ОСОБА_1 до квартири АДРЕСА_1
 
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди 2 000 грн, а з ОСОБА_4 -                     3 000 грн. 
 
У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Судове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач, як власник 1/2 частини спірної квартири, має право на користування житлом нарівні з іншим її співвласником - відповідачем ОСОБА_3, проте остання разом з їх повнолітнім сином ОСОБА_4 чинить позивачу перешкоди у належному користуванні належним йому житлом, що є підставою для стягнення з відповідачів на користь позивача моральної шкоди.
 
Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 24 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задоволено. Заочне рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 09 червня 2017 рокускасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що відповідачі чинять йому перешкоди у користуванні належною йому часткою у спірній квартири. 
 
У листопаді 2017 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.  
 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не врахував, що звертаючись до суду з указаним позовом, позивач посилався на письмові докази на підтвердження створення відповідачами перешкод у користуванні  належною йому частиною квартири, які судом залишені без належної оцінки. Неприязні відносини сторін не можуть бути підставою для обмеження прав позивача на користування своїм майном, як співвласника спірної квартири.
 
Відзив на касаційну скаргу до суду не подано.
 
Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Справа надійшла до Верховного Суду.
 
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Суд установив, що ОСОБА_1 є власником 1/2 частини квартири                 АДРЕСА_1 власником іншої 1/2 частини квартири є ОСОБА_3 
У вказаній квартирі зареєстровані ОСОБА_1, ОСОБА_3 та їх повнолітній син ОСОБА_4 
Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, а також право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.
Непорушність права власності закріплено і в статті 321 ЦК України, відповідно до частини першої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном.
У разі порушення своїх прав власник згідно зі статтею 391 ЦК України має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
За змістом вимог статей 10, 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Аналогічні положення містяться в статті 81 ЦПК України 2017 року.
На підтвердження обставин, якими позивач обґрунтовував свої вимоги,  до матеріалів справи долучено постанову Ніжинського МВ УМВС України в Чернігівській області від 28 травня 2011 року про відмову в порушенні кримінальної справи за статтями 185, 296 КК України на підставі пункту 2 статті 6 КПК України, згідно якої ОСОБА_4 винесене офіційне попередження про неприпустимість вчинення насильства в сім'ї щодо свого батька ОСОБА_1
Також із висновку Ніжинського МВ УМВС України в Чернігівській області від 06 грудня 2013 року вбачається, що ОСОБА_1 звертався із заявою про прийняття мір реагування до ОСОБА_3, яка не пускає його до квартири.
Згідно з висновками Ніжинського МВ УМВС України в Чернігівській області від 09 грудня 2013 року та від 11 вересня 2015 року ОСОБА_1 звертався із заявами про вчинення зі своїм сином ОСОБА_4 сварок, заподіяння останнім позивачу тілесних ушкоджень та створення  відповідачем перешкод у допустимі до спірної квартири. 
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із доведеності позивачем належними та допустимими у розумінні статей 58, 59 ЦПК України 2004 року доказами факту створення йому відповідачами перешкод як власнику 1/2 частини спірної квартири у користуванні належним йому житлом, тому порушене право позивача підлягає захисту в обраний ним спосіб.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що порушені права ОСОБА_1 підлягають захисту шляхом усунення йому перешкод у користуванні спірною квартирою та вселенням в неї, так як він не може бути протиправно позбавлений права власності на квартиру чи обмежений у його здійсненні.
Апеляційний суд належної оцінки наданим позивачем доказам, які підтверджують факт звернення позивача до відповідних органів із заявами щодо порушення відповідачами правил співжиття, не надав та помилково вважав, що вина відповідачів у створенні позивачу перешкод у користуванні спірною квартирою не доведена.
 
Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі, судом першої інстанції в частині вирішення позову про усунення перешкод у здійсненні права власності та вселення не були порушені норми процесуального права, правильно застосовані норми матеріального закону, тому в цій частині рішення суду є законним і обґрунтованим.
Установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції в частині вирішення позову про усунення перешкод у здійсненні права власності та вселення і залишає в цій частині в силі судове рішення суду першої інстанції відповідно до статті 413 ЦПК України.
Позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди з наведених у позові підстав не ґрунтуються на законі, тому в цій частині рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим.
Оскільки судом касаційної інстанції частково задоволено касаційну скаргу ОСОБА_1, скасовано ухвалене в справі рішення апеляційного суду в частині вирішення позову про усунення перешкод у здійсненні права власності та вселення та залишено в цій частині в силі рішення суду першої інстанції, то відповідно до підпункту «в» пункту 2 частини першої статті 416 ЦПК України понесені позивачем судові витрати у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції покладаються на відповідачів. 
 
Керуючись статтями 409, 410, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Рішення апеляційного суду Чернігівської області від 24 жовтня 2017 року в частині вирішення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права власності, вселення скасувати та залишити в цій частині в силі заочне рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 09 червня 2017 року.
 
Рішення апеляційного суду Чернігівської області від 24 жовтня 2017 року в частині вирішення позову про відшкодування моральної шкоди залишити без змін.
 
Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 по 384,00 грн з кожного судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення.
 
З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасоване рішення апеляційного суду втрачає законну силу.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий | М. Є. Червинська
Судді: | Н. О. Антоненко
| В. І. Журавель
| В. М. Коротун
| В. П. Курило