Постанова
Іменем України 
06 грудня 2018 року
м. Київ
справа № 606/43/16-к
провадження № 51-5575км18
 
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                    ОСОБА_1 ,
суддів                                                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання    ОСОБА_4 ,        
прокурора                                         ОСОБА_5 ,
в режимі відеоконференції           ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Чортківського районного суду Тернопільської області від 02 листопада 2017 року й ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 07 лютого 2018 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12015210170000292, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України,  уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 119, ч. 1 ст. 115 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Чортківського районного суду Тернопільської області від 02 листопада 2017 року ОСОБА_7 засуджено за: ч. 1 ст. 119 КК  України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки; ч. 1 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 14 років. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком на 14 років.
Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винним у тому, що він 14 липня 2015 року, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння в будинку по місцю свого проживання по АДРЕСА_1 разом з малолітньою ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проявивши злочинну недбалість та не передбачаючи можливості настання небезпечних наслідків у вигляді смерті дитини, але в силу свого розвитку маючи реальну можливість передбачити їх настання, не маючи наміру на умисне позбавлення життя своєї доньки ОСОБА_8 , ліг біля неї на ліжку та заснув, придавивши її під час сну вагою свого тіла.
Смерть ОСОБА_8 настала внаслідок поєднання черепно-мозкової травми із механічною асфіксією від закриття отворів носа і рота м`якими предметами.
Крім того, він же, близько 1 год. 15 вересня 2015 року, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходився у будинку по місцю свого проживання зі своєю цивільною дружиною ОСОБА_9 та рідною сестрою ОСОБА_10 , хворою дитячим церебральним паралічем, інвалідом 1 групи з дитинства. Під час перегляду ОСОБА_7 телебачення ОСОБА_10 сповзла зі свого ліжка та почала повзати по підлозі кімнати у якій ОСОБА_7 переглядав телевізор, вигукуючи при цьому різні фрази та заважаючи переглядати телевізор.
Дії та неадекватна поведінка ОСОБА_10 сильно роздратували ОСОБА_7 і в цей час у нього раптово виник умисел на позбавлення її життя.
Реалізовуючи свій злочинний задум, спрямований на протиправне заподіяння смерті ОСОБА_10 , підійшов до сестри, схопив за її шию та потягнув до ліжка, вдаривши під час перетягування потеплілу об бильце головою та притиснув її обличчям до подушки. Коли ОСОБА_10 припинила рухатись, ОСОБА_7 , зрозумівши, що потерпіла не подає ознак життя, залишив її у такому положенні, після чого пішов спати.
Смерть ОСОБА_10 настала від механічної асфіксії та була зумовлена закриттям отворів носа і рота м`якими предметами.
Ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області 07 лютого 2018 року вирок місцевого суду в частині призначеного ОСОБА_7 покарання змінено. Постановлено вважати ОСОБА_7 засудженим за: ч. 1 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 11 років; ч. 1 ст. 119 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком на 11 років.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник просить вирок та ухвалу скасувати та призначити новий судовий розгляд в суді  першої інстанції . Вказує на неправильну кваліфікацію дій засудженого за ч. 1 ст. 115 КК України. Вважає, що дії засудженого слід кваліфікувати за ч. 1 ст. 119 КК України. Стверджує, що судами обох інстанцій допущено  однобічність, неповноту судового розгляду та їх висновки не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження. Зокрема, захисник зазначає на помилковість висновків судів про те, що у ОСОБА_7 раптово виник умисел на протиправне позбавлення життя ОСОБА_10 , а також у вироку суду не зазначено конкретного мотиву та мети вбивства потерпілої.  Крім того, вказує на те, що формулювання підозри і обвинувачення відрізняється за фактичними обставинами, що є, на думку захисника, порушення права на захист обвинуваченого.
Позиції інших учасників судового провадження
Від учасників судового розгляду заперечень на касаційну скаргу не надходило.
В судовому засіданні захисник підтримав подану скаргу, прокурор  не підтримав касаційну скаргу.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження, наведені в касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви Суду
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також наявність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Як установлено частинами 1, 2 ст. 438 КПК України, підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. Можливості скасування судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій через невідповідність їх висновків фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК України) чинним законом не передбачено.
Висновки суду про винуватість ОСОБА_7 та кваліфікація його дій у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч . 1 ст. 119 КК України в касаційній скарзі не оспорюються.
Зі змісту касаційної скарги захисника вбачається, що вона, крім іншого, посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, визначення яких дано в статтях 409 та 410 КПК України, просить доказам у справі дати іншу оцінку, ніж ту, яку дали суди першої й апеляційної інстанцій, тоді як перевірку цих обставин до повноважень касаційного суду законом не віднесено. 
Матеріали кримінального провадження свідчать про те, що суди першої і апеляційної інстанцій ретельно перевіряли доводи, аналогічні тим, що викладені у касаційній скарзі. Зазначені в судових рішеннях мотиви про визнання цих доводів безпідставними, колегія суддів знаходить обґрунтованими і такими, що відповідають дослідженим у судовому засіданні доказам. 
Як убачається з вироку, висновки суду про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України за викладених у вироку обставин, ґрунтуються на доказах, досліджених та належно оцінених в судовому засіданні.
Зокрема, суд першої інстанції ретельно проаналізував показання засудженого, який вину визнав частково та пояснив, що умисно не душив ОСОБА_10 , а підняв її за шию та кинув на ліжко, оскільки вона заважала дивитися йому телевізор, внаслідок чого вона могла ударитися об бильце ліжка, втратити свідомість та опинившись у звичайній їй під час сну позі – на колінах, впираючись головою в подушку, могла задихнутися. 
На спростування вказаних показань суд послався на висновок судово-медичного експерта № 183 від 25 грудня 2015 року трупа ОСОБА_10 , згідно якого при судово-медичній експертизі трупа серед численних тілесних ушкоджень її тіла не виявлено окремих ушкоджень чи їх поєднання, властивих для їх утворення внаслідок взаємоборотьби або самозахисту. У немічних осіб навіть при певних спробах фізичного опору вони не обов`язкові. Такі ознаки, як правило, відсутні також і при затяжному притисненні і утриманні м`якого предмета на обличчі чи голові такого об`єкта. Передуючих смерті ОСОБА_10 тілесних ушкоджень, які б перешкоджали їй здійснювати можливі для неї активні дії (самостійно перевернутися у ліжку, пересуватися на колінах чи поповзом тощо), при розтині трупу не було виявленою. Крім того, експерт, описавши виявлені у потерпілої тілесні ушкодження як такі, і що не характерні для утворення внаслідок падіння, а притаманні при неодноразових скручувань верхніх частин вушних раковин пальцями рук, тяганням за вуха, навіть піднімання голови, тіла за вуха, вказав, що "свіжі" ушкодження в ділянці шиї, щік, обох губ є ознаками її смерті від механічної асфіксії, що утворились не тільки від затискання отворів носа та рота м`якими предметами (до яких належить подушка), але й внаслідок стиснення шиї руками та закриття отворів носа і рота долонею, яка також є м`яким предметом, зі значною силою.
Окрім того, показаннями в суді експерта ОСОБА_11 спростовується пояснення засудженого щодо можливості втрати ОСОБА_10 свідомості від удару головою об бильце ліжка, оскільки експерт пояснив, що свідомість втрачається не від удару, а від отриманої черепно-мозкової травми, якої у ОСОБА_10 під час проведення судмедекспертизи не виявлено.
Проаналізував суд і інші письмові докази у провадженні: протокол огляду місця події від 15 вересня 2015 року; протокол проведення слідчого експерименту від 17 вересня 2015 року за участю ОСОБА_7 , який розповів та показав про обставини, які мали місце 14 лютого 2015 року.
Досліджені у сукупності з іншими доказами висновки  інших експертів.
Доводи про відсутність умислу на вбивство та вчинення злочину через необережність, належним чином перевірялися судами першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано визнані такими, що суперечать дослідженими у судовому засіданні доказам. 
При вирішенні питання про наявність умислу і кваліфікацію дій обвинуваченого, суд першої інстанції вірно врахував ті обставини, що ОСОБА_7 достовірно знаючи, що потерпіла  ОСОБА_10 не може самостійно пересуватися, хворіла на ДЦП та була інвалідом з дитинства, внаслідок чого не могла чинити опір його діям, вдаривши під час перетягування потерпілу об бильце головою та притиснув її обличчям до подушки, внаслідок чого сталася смерть потерпілої, свідчить про умисел засудженого на позбавлення життя, оскільки в цьому разі він якщо не бажав її смерті,то свідомо допускав можливість настання такого результату. 
Сукупність зібраних у справі та належним чином досліджених у судовому засіданні доказів, які доповнюють один одного та у своїй сукупності підтверджують винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого правопорушення. 
З достатньою повнотою суд перевірив в судовому засіданні доводи засудженого про неправильну кваліфікацію його дій, відсутність умислу на вбивство, критичний аналіз окремих доказів належним чином мотивований. 
У своїх висновках суд першої інстанції навів мотиви за яких взяв до уваги одні докази та відкинув інші, обґрунтовано дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні умисного вбивства ОСОБА_10 . 
Суд дав належну оцінку зібраним у провадженні та дослідженим у судовому засіданні доказам у їх сукупності і дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 в умисному протиправному заподіянні смерті ОСОБА_10 . Дії винного правильно кваліфіковано за ч. 1 ст. 115 КК України.
Даних про неправильне застосування кримінального закону не встановлено.
Крім того, аналогічні за змістом доводи касаційної скарги засудженого  щодо невідповідності вироку суду вимогам ч. 3 ст. 374 КПК України  були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який з наведенням мотивів спростування, визнав їх неспроможними.
Ухвала апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України. 
Так, суд апеляційної інстанції, розглядаючи кримінальне провадження щодо   ОСОБА_7 належним чином проаналізував усі доводи поданих на вирок місцевого суду апеляційних скарг засудженого та його захисника, на кожний з доводів, що в них містяться, дав повну та вичерпну відповідь.
Покарання засудженому призначено відповідно до вимог закону, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_7 попередження нових злочинів, та відповідає вимогам ст.ст. 50, 65, 70 КК України. 
Що стосується доводів касаційної скарги захисника про порушення права на захист, що виявилось у неоднаковому викладенні фактичних обставин в обвинувальному акті та у повідомленні про підозру, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно ч. 6 ст.277 КПК України письмове повідомлення про підозру окрім іншого має містити стислий виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, у тому числі зазначення часу, місця його вчинення, а також інших суттєвих обставин, відомих на момент повідомлення про підозру.
Досудове розслідування завершується складанням обвинувального акту, яким слідство висуває обвинувачення особі у вчиненні злочину. Відповідно до положень  п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формування обвинувачення.
З аналізу вказаних статей закону слідує, що у письмовому повідомленні  про підозру має міститися лише стислий виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, відомих на момент  повідомлення про підозру, у той час як в обвинувальному акті має міститися виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими. Таким чином, до формулювання повідомлення про підозру законодавець встановлює менші вимоги, а ніж до формулювання обвинувачення з викладенням його в обвинувальному акті. Окрім того, свій захист підозрюваний здійснює саме від обвинувачення, висунутого в обвинувальному акті.
Як слідує з матеріалів провадження, обвинуваченому у судовому засіданні  було оголошено прокурором обвинувальний акт та роз`яснено суть обвинувачення, яке , як вбачається з журналу судового засідання від 22 грудня 2016 року, йому було зрозумілим. 
Таки чином, виходячи з наведеного, колегія суддів не вбачає порушень права на захист ОСОБА_7 , а тому доводи сторони захисту в цій частині є безпідставними.
Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б безумовною підставною для зміни чи скасування судових рішень, колегією суддів не встановлено, а тому підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.
Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, Суд
ухвалив:                                                          
Вирок Чортківського районного суду Тернопільської області від 02 листопада 2017 року й ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 07 лютого 2018 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 – без задоволення.
 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                                                    ОСОБА_2                           ОСОБА_3