Постанова
Іменем України                     
 
12 грудня 2018 року
м. Київ
 
справа № 569/3759/17
 
провадження № 61-1168св17
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),
суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1,
представник позивача - ОСОБА_2, 
відповідачі: публічне акціонерне товариство «Рівнегаз», товариство з обмеженою відповідальністю «Рівнегаз збут»,
представник публічного акціонерного товариства «Рівнегаз» - Міщенко Микола Іванович,
представник товариства з обмеженою відповідальністю «Рівнегаз збут» -Середа ОксанаВалеріївна,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Рівнегаз збут» на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 18 жовтня 2017 року у складі судді Кучиної Н. Г. та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 06 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Боймиструка С. В.,              Шимківа С. С., Ковальчук Н. М., 

 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «Рівнегаз» (далі - ПАТ «Рівнегаз»), товариства з обмеженою відповідальністю «Рівнегаз збут» (далі - ТОВ «Рівнегаз збут») про відновлення прав споживача.
 
Позовна заява мотивована тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1. На підставі публічних типових договорів, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 06 листопада           2015 року за № 1384/27829, вона у статусі споживача приєдналась до типового договору з розподілу природного газу, укладеного з                        ПАТ «Рівнегаз», та типового договору з постачання природного газу побутовим споживачам, укладеного з ТОВ «Рівнегаз збут».
Вказувала, що до 01 листопада 2016 року для споживачів вищевказаного будинку нарахування за спожитий природний газ здійснювалось згідно норм споживання природного газу для населення у разі відсутності газових лічильників, затверджених постановою Кабінету Міністрів України                  від 23 березня 2016 року № 203, по формулі 4,4 м куб. на людину в місяць.
06 жовтня 2016 року представником ПАТ «Рівнегаз» складено акт про порушення № 3 на об'єкті - житловому будинку АДРЕСА_1, а саме, відмови від встановлення загально будинкового вузла обліку природного газу, яке проводиться за кошти ПАТ «Рівнегаз». Вказаний акт складений у присутності голови об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Орлова 46» ОСОБА_5, яка відмовилась його підписувати.
Після розгляду вищевказаного акту 18 жовтня 2016 року на комісії                      ПАТ «Рівнегаз» з розгляду актів про порушення споживачами природного газу вимог Кодексу газорозподільних систем, прийнято рішення про зміну режиму нарахування об'ємів природного газу побутовим споживачам, що проживають у вказаного будинку, а саме з 01 листопада 2016 року граничної місячної норми споживання на одну особу змінено з 4,4 м куб. на 9,8 м куб.
Зазначала, що вона не відмовлялась від встановлення газового лічильника, а лише просила, щоб їй встановили газовий лічильник у квартирі за рахунок газорозподільної організації, а не загальнобудинковий, тому підвищення тарифу є незаконним.
Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просила суд: зобов'язати ПАТ «Рівнегаз» відновити її права на споживання природного газу по нормі споживання, визначеній постановою Кабінету Міністрів України від 23 березня 2016 року у розмірі 4,4 м куб. на одну особу в місяць з листопада 2016 року шляхом скасування рішення ПАТ «Рівнегаз» про збільшення норм споживання природного газу; зобов'язати ТОВ «Рівнегаз збут» відновити її права на оплату споживання природного газу по нормі споживання визначеній постановою Кабінету Міністрів України від 23 березня 2016 року у розмірі    4,4 м куб. на одну особу в місяць шляхом здійснення перерахунку платежів з листопада 2016 року; стягнути з ПАТ «Рівнегаз» та ТОВ «Рівнегаз збут» на її користь 25 000 грн у відшкодування моральної шкоди. 
 
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 18 жовтня  2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Зобов'язано ТОВ «Рівнегаз збут» здійснити перерахунок платежів за спожитий природний газ ОСОБА_1, яка проживає у квартирі АДРЕСА_1 і яка приєдналась до типових договорів від 06 листопада 2015 року № 1384/27829, починаючи із листопада                   2016 року по день ухвалення цього рішення відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 23 березня 2016 року № 203, виходячи із розміру 4,4 м куб. на одну особу в місяць.
У іншій частині позову відмовлено.
Вирішено питання щодо судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачі своїми діями порушили права споживача ОСОБА_1, які гарантовані                                 статтею 24 Конституції України та частиною першою статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів», тому необхідно відновити її права на оплату споживання природного газу по нормі, визначеній постановою Кабінету Міністрів України від 23 березня 2016 року № 203 у розмірі                      4,4 м куб. на одну особу в місяць, шляхом здійснення перерахунку платежів з листопада 2016 року.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у частині скасування рішення комісії ПАТ «Рівнегаз» від 18 жовтня 2016 року про збільшення норм споживання, суд виходив із того, що вказане рішення не стосується особисто позивача, тому в неї відсутнє право вимоги про його скасування.
Ураховуючи те, що Кодекс газорозподільних систем та умови типового договору розподілу природного газу не передбачають відшкодування моральної шкоди, суд також відмовив у задоволенні вказаної вимоги.
 
Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 06 грудня 2017 року апеляційну скаргу ТОВ «Рівнегаз збут» відхилено. Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 18 жовтня 2017 року залишено без змін.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що рішення місцевого суду ухвалено з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. Апеляційний суд вказав, що ОСОБА_1 не відмовлялась від встановлення загальнобудинкового вузла обліку спожитого газу, а правомірно просила встановити їй індивідуальний газовий лічильник у квартирі.
 
У касаційній скарзі, поданій у 13 грудня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,                                     ТОВ «Рівнегаз збут», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1
 
Касаційна скарга мотивована тим, що частиною першою статті 13 Закону України «Про ринок природного газу» перелічені права споживача, серед яких відсутнє право на безкоштовне встановлення приладу обліку в квартирах, будинках за рахунок суб'єктів господарювання, які здійснюють розподіл природного газу. Вказує, що відмова позивача від встановлення загальнобудинкового вузла обліку природного газу підтверджується її підписом у заяві від 03 жовтня 2016 року, яка була направлена                      ПАТ «Рівнегаз» ініціативною групою мешканців будинку, у якому проживає позивач. Крім того, Закон України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» не покладає обов'язку на суб'єктів господарювання, які здійснюють розподіл природного газу, встановлення за власні кошти квартирних лічильників обліку природного газу.
Вважає, що суди не надали належної правової оцінки вказаному, що призвело до ухвалення незаконних судових рішень.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
26 грудня 2017 року справу передано до Верховного Суду.
 
У лютому 2018 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просила залишити без задоволення касаційну скаргу, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки вони ухвалені при всебічному та повному з'ясуванні обставин справи, ґрунтуються на правильному застосуванні норм чинного законодавства України.
Зазначає, що письмова колективна пропозиція мешканців вказаного будинку до ПАТ «Рівнегаз» про встановлення квартирних лічильників газу замість загальнобудинкового приладу обліку газу подана відповідно до положень Закону України «Про звернення громадян», проте така дія безпідставно розцінена відповідачем, як її відмова від встановлення приладу обліку.
 
Касаційна скарга задоволенню не підлягає.
 
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК Українивизначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
 
Судами встановлено, що на підставі публічних типових договорів, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 06 листопада 2015 року за                 № 1384/27829, ОСОБА_1 у статусі споживача приєдналась до типового договору з розподілу природного газу укладеного з ПАТ «Рівнегаз» та типового договору з постачання природного газу побутовим споживачам, укладеного з ТзОВ «Рівнегаз збут».
 
03 жовтня 2016 року мешканці зазначеного будинку, у тому числі й позивач, звернулися до ПАТ «Рівнегаз» із заявою про встановлення індивідуальних квартирних лічильників газу.
 
06 жовтня 2016 року представником ПАТ «Рівнегаз» ОСОБА_6 було складено акт про порушення № 3 на об'єкті - житловому будинку, за адресою: АДРЕСА_1, а саме - відмова від встановлення загальнобудинкового вузла обліку природного газу, яка проводиться за кошти ПАТ «Рівнегаз» відповідно до пункту 5 глави 1 розділу ХI Кодексу газорозподільних систем, статті 2 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» та статті 18 Закону України «Про ринок природного газу», який був складений у присутності голови                      ОСББ «Орлова 46» ОСОБА_5 і яка відмовилась його підписувати.
 
18 жовтня 2016 року вказаний акт був розглянутий на засіданні комісії             ПАТ «Рівнегаз» з розгляду актів про порушення споживачами природного газу вимог Кодексу газорозподільних систем, яка за результатами розгляду цього акту, у зв'язку з відмовою мешканців будинку від встановлення загальнобудинкового вузла обліку природного газу прийняла рішення про зміну режиму нарахування об'ємів природного газу побутовим споживачам, що проживають у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1, шляхом встановлення останнім із 01 листопада 2016 року граничної місячної норми споживання на одну особу, яка передбачена додатком 10 до вищевказаного Кодексу, тобто 9,8 м куб. на одну особу.
 
Відповідно до вимог статті 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору.
 
У частині першій статті 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
 
Відповідно до вимог статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.
 
Згідно з частиною першою статті 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» (далі - Закон № 3533-VI) фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється, зокрема, за рахунок коштів суб'єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території.
 
Положенням частини першої статті 6 Закон № 3533-VI у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин та розгляду справи судами, суб'єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобов'язані забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується тільки для приготування їжі - до 01 січня              2018 року.
 
Встановивши, що ОСОБА_1 не відмовлялась від встановлення загальнобудинкового вузла обліку спожитого газу, а просила встановити їй індивідуальний газовий лічильник, суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що у ПАТ «Рівнегаз» прийняв незаконне рішення про зміну режиму нарахування об'ємів природного газу побутовим споживачам, зокрема й ОСОБА_1, шляхом встановлення з 01 листопада 2016 року граничної місячної норми споживання на одну особу - 9,8 м куб.
Суди правильно вказали, що відповідачі своїми діями порушили права споживача ОСОБА_1, які гарантовані статтею 24 Конституції України та частиною першою статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів», тому необхідно відновити її права на оплату споживання природного газу по нормі, визначеній постановою Кабінету Міністрів України від 23 березня 2016 року № 203 у розмірі 4,4 м куб. на одну особу в місяць, шляхом здійснення перерахунку платежів з листопада 2016 року.
 
Доводи касаційної скарги ТОВ «Рівнегаз збут» фактично зводяться до того, що законодавством, яке регулює спірні правовідносини, не передбачено встановлення споживачам індивідуальних лічильників газу, а відповідачі правомірно намагалися встановити загальнобудинковий вузол обліку природного газу у будинку, в якому проживає ОСОБА_1, від чого мешканці будинку, у тому числі й позивач, відмовилися. За таких обставин, вважає законним рішенням ПАТ «Рівнегаз» про зміну режиму нарахування об'ємів природного газу побутовим споживачам, зокрема й ОСОБА_1, шляхом встановлення з 01 листопада 2016 року граничної місячної норми споживання на одну особу - 9,8 м куб.
 
Проте з такими доводами відповідача погодитися не можна.
 
Питання щодо визнання права на забезпечення та встановлення споживачам індивідуальних газових лічильників суб'єктами господарювання, що здійснюють розподіл природного газу, було предметом розгляду Великою Палатою Верховного Суду у справі                         № 214/2435/17 (провадження № 14-347цс18). За результатом розгляду вказаної справи було прийнято постанову від 07 листопада 2018 року та викладено такі правові висновки.
 
Зі змісту статті 6 Закону № 3533-VI вбачається обов'язок встановлення відповідними суб'єктами господарювання - газорозподільними організаціями лічильників для такої категорії споживачів природного газу, як населення у вигляді приладів обліку природного газу, що дозволяють визначати обсяги споживання газу кожним окремим споживачем. При цьому таких споживачів не зобов'язано відшукувати джерела фінансування вказаних приладів та робіт, оскільки відповідне фінансування уже закладено у тариф на оплату спожитого газу.
 
Стаття 6 Закону № 3533-VI визначає обов'язок газорозподільної організації встановити саме квартирні прилади обліку газу в багатоквартирному будинку.
 
Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі                              і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
Таким чином, ОСОБА_1 правомірно просила встановити їй індивідуальний газовий лічильник, а не загальнобудинковий, як на те наполягали відповідачі, тому у них не було законних підстав для нарахування їй об'ємів природного газу з 01 листопада 2016 року у розмірі граничної місячної норми споживання на одну особу - 9,8 м. куб. 
Отже, рішення суду першої інстанції, залишене без змін ухвалою апеляційного суду, про зобов'язання ТОВ «Рівнегаз збут» здійснити перерахунок платежів за спожитий природний газ ОСОБА_1 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 23 березня 2016 року № 203, виходячи із розміру 4,4 м куб. на одну особу в місяць, є законним та обґрунтованим.
 
Отже, вирішуючи спір, суди з дотримання вимог статей 212-215, 315 ЦПК України 2004 року повно, всебічно та об'єктивно з'ясували обставини справи, вірно встановили правовідносини, що склалися, й правильно задовольнили вказані вимоги ОСОБА_1
 
Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Рівнегаз збут» залишити без задоволення.
 
Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 18 жовтня              2017 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 06 грудня 2017 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді: | Д. Д. Луспеник   О. В . Білоконь   Б. І. Гулько   Є. В. Синельников   Ю. В. Черняк