Постанова
Іменем України
 
11 грудня 2018 року
м. Київ
справа № 287/55/17-к
провадження № 51-2787 км 18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                     ОСОБА_1 ,
суддів                                              ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання        ОСОБА_4 ,
прокурора                                          ОСОБА_5 , 
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 14 червня 2017 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12016060260000044,  за обвинуваченням 
ОСОБА_6 ,   ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,  раніше не судимого, 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2                         ст. 240 КК України.   
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Олевського районного суду Житомирської області від 23 березня                    2017 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 240 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 600 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 10200 грн.  
Речові докази: автомобіль «ГАЗ-66» д.н.з. НОМЕР_1 , мотопомпу «Mersedes-Benz» № НОМЕР_2 , 9 пожежних рукавів, забірник води, 2 металевих штирі, 4 часки та поліетиленовий пакет з камінням, яке за зовнішніми ознаками схоже на каміння бурштину, конфісковано в дохід держави. 
Зазначеним вироком також засуджено ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , судові рішення щодо яких у касаційному порядку не переглядаються. 
Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 14 червня 2017 року  вирок суду першої інстанції залишено без зміни. 
Згідно з вироком суду, ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено за  те, що 15 січня 2016 року, близько 01.00 год., він, діючи за попередньою змовою з ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , самовільно, за відсутності спеціального дозволу (ліцензії) на використання надр, без акту, що засвідчує гірничний відвід, без оформлення у встановленому порядку документів, що посвідчують право на земельну ділянку, на території лісового масиву, який розташований поблизу                         с. Обище Олевського району Житомирської області на відстані 2 км праворуч від ґрунтової дороги, намагався видобути каміння бурштину-сирцю, який відповідно до Постанови Кабінету міністрів України № 827 від 12 грудня 1994 року «Про затвердження переліків корисних копалин загальнодержавного та місцевого значення» відноситься до корисних копалин загальнодержавного та місцевого  значення, є дорогоцінним камінням органогенного утворення, однак не довів  свій умисел до кінця з причин, що не залежали від його волі, в зв`язку з затриманням   працівниками поліції.  
Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції і призначити новий розгляд у вказаному суді. ОСОБА_6 вважає, що враховуючи всі дані про його особу, а також те, що в минулому він судимим не був, розмір обраного судом першої інстанції виду покарання є занадто великим. Також не погоджується з рішенням суду щодо конфіскації належного йому автомобіля та зазначає, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 100 КПК України, він повинен бути повернутим володільцю, тобто йому. Посилається на те, що апеляційний суд,  всупереч вимогам ст. 419 КПК України, розглядаючи його  апеляційну скаргу про це, переконливих відповідей на її доводи не дав. 
Позиції інших учасників судового провадження
Під час касаційного розгляду прокурор вважала, що підстав для задоволення касаційної скарги засудженого немає, а тому просила оскаржуване судове рішення залишити без зміни. 
Мотиви Суду
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Винуватість ОСОБА_6 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, доведеність цього обвинувачення та кваліфікація діяння за ч. 2  ст. 15, ч. 2 ст. 240 КК України в касаційній скарзі не оспорюються. 
Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у                                  ст. 65 КК України, суд при виборі покарання зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Як убачається з вироку, дотримуючись наведених вимог кримінального закону при призначенні засудженому покарання, суд урахував усі обставини справи, в тому числі і тяжкість вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, дані про особу винного, який за місцем проживання характеризується задовільно, раніше не судимий, має на утримані двох дітей, на   спеціальних обліках не перебуває, визнав обставиною, яка пом`якшує покарання –щире каяття у скоєному, обставиною, яка обтяжує покарання – вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб і обрав  покарання у виді  штрафу в розмірі, передбаченому санкцією ч. 2 ст. 240 КК України. 
Суд апеляційної інстанції, розглянувши доводи апеляційної скарги засудженого ОСОБА_6 , який не погоджувався з розміром призначеного йому покарання у виді штрафу, констатував їх безпідставність та вирок суду залишив без зміни. 
Відповідно до вимог ст. 419 КПК України при залишенні апеляційної скарги без задоволення, в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою. 
Колегія суддів вважає, що постановлена за результатами розгляду апеляційної скарги засудженого ухвала апеляційного суду, відповідає вимогам                               ст. 419 КПК України. Вказаний суд належним чином перевірив наведені ОСОБА_6 доводи про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого,  обґрунтовано визнавши їх безпідставними. 
З призначеним ОСОБА_6 покаранням погоджується і суд касаційної інстанції. Крім того, ухвалою Олевського районного суду Житомирської області від 11 грудня 2017 року останнього звільнено від покарання у виді штрафу на підставі пункту «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році». 
Що стосується доводів касаційної скарги якими ОСОБА_6 не погоджується з рішенням суду про конфіскацію належного йому автомобіля та зазначає, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 100 КПК України, він повинен бути повернутим  володільцю, тобто йому, то вони також були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який відповідно до ст. 419 КПК України, обґрунтовано визнав їх безпідставними. 
Колегія суддів погоджується з наведеними в ухвалі апеляційного суду висновками та зазначеними мотивами їх прийняття і вважає, що постановлена за результатами розгляду апеляції ОСОБА_6 ухвала апеляційного суду, відповідає вимогам ст. 419 КПК України. 
Таких порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б підставами, передбаченими ст. 438 КПК України, для скасування оскаржуваного       судового рішення в справі не встановлено, а тому в задоволенні касаційних вимог засудженого слід відмовити.   
Керуючись статтями 433, 434, 436, 442 КПК України, Суд 
ухвалив:
Ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 14 червня 2017 року  щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого – без задоволення. 
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.      
Судді:

ОСОБА_1                                       ОСОБА_2                              ОСОБА_3