Постанова                                           
Іменем  України                                    
14 листопада 2018 року
м. Київ
 
справа № 138/2627/16-ц
 
провадження № 61-20121св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д., 
суддів: Білоконь О. В. Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), 
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_1,
відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» на заочне рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області 
від 05 вересня 2016 року у складі судді Лисенко Т. Ю. та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 29 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Медяного В. М., Матківської М. В., Сопруна В. В.,
ВСТАНОВИВ:
У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до 
товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» (далі - ТОВ «Євролізинг Україна») про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів. 
Позовна заява мотивована тим, що 27 травня 2015 року вона уклала з 
ТОВ «Євролізинг Україна» договір фінансового лізингу № 002052, за яким предметом лізингу є трактор МТЗ 82.1. Згідно квитанції від 27 травня 
2015 року вона сплатила на користь ТОВ «Євролізинг Україна» адміністративний платіж за договором фінансового лізингу в розмірі 
49 тис. грн.
Вважає, що порушені її права як споживача послуг ТОВ «Євролізинг Україна», так як зміст договору свідчить про встановлення жорстких обов'язків споживача, надання можливості ТОВ «Євролізинг Україна» не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови останнього на одержання відповідної компенсації від відповідача у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання відповідачу права розірвати договір із споживачем на власний розсуд; не надання споживачу можливості відмовитися від зміни (збільшення) розміру лізингових платежів відповідачем в процесі виконання договору та встановлення відповідальності у вигляді розірвання відповідачем договору і неповернення вже сплачених платежів. 
Крім того, у порушення частини другої статті 299 ЦК України договір фінансового лізингу не був нотаріально посвідченим та містить несправедливі умови, зокрема викладені у пункті 1.4, відповідно до якого лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміну, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу, тощо. У порушення статті 808 ЦК України договір не містить інформації про продавця, в якого лізингодавець мав придбати предмет лізингу. Тому така умова спірного договору позбавляє його права пред'явлення вимоги для усунення перешкод у користуванні предметом лізингу до лізингодавця та продавця предмету лізингу у період його використання.
Також зазначала, що цей договір є нікчемним, оскільки при його укладенні не дотримано вимоги статті 799 ЦК України про нотаріальне посвідчення договору, а тому відповідач зобов'язаний повернути все отримане за угодою.
Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просила суд визнати договір фінансового лізингу № 002052 від 27 травня 2015 року недійсним та стягнути на її користь адміністративний платіж в розмірі 49 тис. грн, які були сплачені нею на рахунок ТОВ «Євролізинг Україна».
Заочним рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 05 вересня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ТОВ «Євролізинг Україна» на користь ОСОБА_1 кошти в сумі 
49 тис. грн в рахунок повернення коштів, сплачених за нікчемним 
договором фінансового лізингу № 002052 від 27 травня 2015 року. В іншій частині позову - відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у спірному договорі фінансового лізингу виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом (пункт 3.2.6, розділ 12 договору), звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. Оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 1.4 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності суперечить положенням статті 808 ЦК України. Крім того, сторонами договору фінансового лізингу не дотримано вимоги закону щодо нотаріального посвідчення цього договору, що тягне за собою нікчемність такого правочину.           
Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 29 грудня 2016 року апеляційну скаргу ТОВ «Євролізинг Україна» відхилено. Заочне рішення суду першої інстанції залишено без змін. 
Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що спірний договір фінансового лізингу містить несправедливі умови, які порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу прав та обов'язків сторін і завдають шкоди споживачеві. Сторони договору лізингу не дотримались вимоги закону про нотаріальне посвідчення цього договору, а тому він є нікчемним і у цьому разі визнання його недійсним судом не вимагається відповідно до положень статті 215 ЦК України. 
У січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга ТОВ «Євролізинг Україна» в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, воно просило скасувати рішення судів та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.
Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій є незаконними й такими, що ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Суди не взяли до уваги норми спеціального закону, який регулює такий вид діяльності, як фінансовий лізинг. Не врахували, що Закон України «Про захист прав споживачів» не регулює правовідносин у сфері укладання, виконання, розірвання договорів фінансового лізингу, а це встановлено нормами спеціального Закону України «Про фінансовий лізинг». Нормами цього закону не передбачено нотаріального посвідчення договорів фінансового лізингу, а передбачено лише письмову форму договору. В укладеному між сторонами договорі фінансового лізингу були визначені та погоджені усі необхідні його умови і він відповідає положенням законодавства, безпідставні висновки суду щодо несправедливості умов вказаного договору у розумінні статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Відсутні докази порушення договором фінансового лізингу прав позивачки, як споживача.    
У квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшло заперечення ОСОБА_1 на касаційну скаргу ТОВ «Євролізинг Україна», у яких вона зазначає, що рішення є законними та обґрунтованими, тому просить залишити їх в силі, а у задоволенні касаційної скарги відмовити.
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
05 травня 2018 року справа передана до Верховного Суду.
Відповідно до частини третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Касаційна скарга задоволенню не підлягає.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судами встановлено, що 27 травня 2015 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» та ОСОБА_1 укладено договір 
№ 002052 з додатками № 1 та № 2. Згідно пунктів 1.1.-1.3. договору предметом фінансового лізингу є транспортний засіб, зазначений у цій статті Специфікації (додаток № 2) до договору, а саме трактор марки МТЗ, модель 82.1. Гривневий еквівалент вартості предмета лізингу на дату підписання договору становить 49 тис. грн. ТОВ «Євролізинг Україна» зобов'язувалося придбати предмет договору у власність та передати у користування ОСОБА_1 на строк та на умовах, передбачених договором (а.с. 9-16).
27 травня 2015 року на виконання вимог пункту 9.7 договору ОСОБА_1 сплачено ТОВ «Євролізинг Україна» адміністративний платіж в сумі 49 тис. грн, що підтверджується копією квитанції про здійснення касової операції 
№ N1А8І34643 (а.с. 17).
Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
У статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. У частині п'ятій цієї статті передбачено, що у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.
Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).
Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.
Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.
Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2, 3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів»); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).
Суди дійшли вірного висновку про те, що аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу, укладеного між сторонами, вказують на те, що у договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом (стаття 12 договору), звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.
Згідно з пунктом 1.4 договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець.
За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.
Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 1.4 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та іншого суперечить положенням статті 808 ЦК України.
Крім того, відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.
Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Такі висновки щодо застосування вказаних норм права відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 
2015 року № 6-2766цс15.
Ураховуючи викладене, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли правильного висновку про те, що умови спірного договору фінансового лізингу є несправедливими, у тому числі, що адміністративний платіж лізингоодержувачу не повертається, лізингодавець за невиконання договірного зобов'язання не несе відповідальності перед лізингоодержувачем, а одержує від нього вигоду. Умови договору суттєво обмежують права позивача, як споживача та звужують обов'язки відповідача (стаття 808 ЦК України). Сторонами не дотримано положень законодавства щодо нотаріального посвідчення вказаного правочину.
Доводи касаційної скарги про те, що посилання позивача на несправедливі умови спірного договору, відсутність нотаріального посвідчення договору є необґрунтованими, безпідставні та спростовуються вищевказаними встановленими судами обставинами. 
Таким чином, рішення судів першої та апеляційної інстанцій, які просить скасувати ТОВ «Євролізинг Україна» є правильними й законними та обґрунтованими.
Відповідно до частини першої 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» залишити без задоволення.
Заочне рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 05 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області 
від 29 грудня 2016 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                   Д. Д. Луспеник
Судді                                                                                                 О. В. Білоконь
                                                                                                            Б.І. Гулько
                                                                                                            Є.В. Синельников           
С.Ф. Хопта