П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
 
24 січня 2019 року
м. Київ
 
Справа № П/9991/388/11 
Провадження № 11-1332зва18
 
ВеликаПалата Верховного Суду у складі:
головуючого Князєва В. С.,
судді-доповідача Золотнікова О. С., 
суддів Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Гудими Д. А., Кібенко О. Р., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Рогач Л. І., Ситнік О. М., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.,
за участю секретаря судового засідання - Мамонової І. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_3,
представник Вищої ради правосуддя - Белінська О. В.,
розглянула в судовому засіданні заяву ОСОБА_3 про перегляд за виключними обставинами постанови Вищого адміністративного суду України від 11 жовтня 2011 року (судді Розваляєва Т. С., Веденяпін О. А., Головчук С. В., Олексієнко М. М., Рецебуринський Ю. Й.) в адміністративній справі № П/9991/388/11 за позовом ОСОБА_3 до Вищої ради юстиції (правонаступником якої є Вища рада правосуддя; далі - ВРЮ, ВРП відповідно) про визнання незаконним рішеннята
ВСТАНОВИЛА:
У липні 2011 року ОСОБА_3звернувся до суду з позовом до ВРЮ про визнання незаконним рішення відповідача від 14 червня 2011 року № 400/0/15-11 «Про звільнення ОСОБА_3 з посади голови Київського апеляційного адміністративного суду».
На обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_3 зазначив, що Радою суддів адміністративних судів України (далі - Рада суддів) незаконно проведено вивчення стану роботи Київського апеляційного адміністративного суду, а саме: фактично рішенням Ради суддів від 04 лютого 2011 року передбачалось вивчення стану роботи всього Київського апеляційного округу, а не Київського апеляційного адміністративного суду; в складі робочої групи, яка проводила перевірку, не було суддів апеляційних судів; висновки робочої групи стосувалися лише оцінки роботи голови суду і не торкнулись діяльності заступників, голови апарату суду, які також є відповідальними за організацію стану роботи суду. У зв'язку з цим позивач не вважає висновки робочої групи за результатами перевірки легітимними. До того ж ВРЮ допущено порушення порядку підготовки і розгляду питання про звільнення позивача з посади голови Київського апеляційного адміністративного суду.
Вищий адміністративний суд України постановою від 11 жовтня 2011 року в задоволенні позову відмовив.
Суд виходив із того, що ВРЮ діяла відповідно до положень статті 19 Конституції України, статей 3, 32-1 Закону України від 15 січня 1998 року №22/98-ВР «Про Вищу раду юстиції» (далі - Закон № 22/98-ВР), Регламенту Вищої ради юстиції, затвердженого рішенням ВРЮ від 04 жовтня 2010 року № 791/0/15-10 (із змінами, внесеними рішенням ВРЮ від 31 травня 2011 року № 381/0/15-11) та прийняла оскаржуване рішення, яким задовольнила подання Ради суддів від 24 травня 2011 року № 300рс про звільнення судді з адміністративної посади та звільнила ОСОБА_3 з посади голови Київського апеляційного адміністративного суду. Підставою для внесення подання стало обговорення Радою суддів результатів вивчення стану організації роботи Київського апеляційного адміністративного суду за 2009 - 2010 роки та січень - лютий 2011 року, проведеного членами робочої групи, утвореною Радою суддів на виконання свого рішення від 18 лютого 2011 року № 16, та прийняття рішення від 20 травня 2011 року № 55, яким визнано незадовільним стан організації роботи цього суду внаслідок недотримання головою суду вимог чинного законодавства щодо здійснення своїх адміністративних повноважень. 
16 листопада 2018 року ОСОБА_3подав до ВеликоїПалати Верховного Суду заяву про перегляд постанови Вищого адміністративного суду України від 11 жовтня 2011 року з підстави, передбаченої пунктом 3 частини п'ятої статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), а саме у зв'язку зі встановленням міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні цієї справи судом. ОСОБА_3 просить скасувати постановлене судове рішення та передати справу на новий розгляд до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.
Обґрунтовуючи наявність підстави для перегляду судових рішень, заявник зазначив, що 25 вересня 2018 року Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) ухвалив рішення у справі «ОСОБА_3 проти України» за його заявою (№ 76639/11). На думку заявника, встановлення Судом порушення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) є підставою для перегляду судового рішення у справі П/9991/388/11.
Представник ВРП у відзиві просить заяву ОСОБА_3задовольнити, постанову Вищого адміністративного суду України від 11 жовтня 2011 року скасувати та направити справу на новий розгляд до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як суду першої інстанції.
Позивач у судовому засіданні підтримав свою заяву, навів доводи на її обґрунтування, подібні до зазначених у заяві.
Представник ВРП у судовому засіданні просив справу направити до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду на новий розгляд.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та наведені в заяві ОСОБА_3 та відзиві ВРП доводи, Велика Палата Верховного Суду вважає, що заява підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до пункту 3 частини п'ятої статті 361 КАС України підставою для перегляду судових рішень у зв'язку з виключними обставинами є встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення міжнародних зобов'язань при вирішенні цієї справи судом.
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 363 КАС України заяву про перегляд судового рішення за виключними обставинами може бути подано особою, на користь якої постановлено рішення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною.
Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР Верховна Рада України ратифікувала Конвенцію, взявши на себе зобов'язання гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі І Конвенції (стаття 1 Конвенції).
Утілення таких гарантій відбувається шляхом застосування українськими судами при розгляді справ практики ЄСПЛ як джерела права, що передбачено положеннями статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Закон № 3477-IV), а також закріплено у відповідних процесуальних законах, зокрема й у частинах першій та другій статті 6 КАС України.
Міністерство юстиції України надало копію рішення ЄСПЛ у справі «ОСОБА_3 проти України» разом з його автентичним перекладом українською мовою.
З названого рішення ЄСПЛ у справі «ОСОБА_3 проти України» та додатків до нього вбачається, що ОСОБА_3 подав до ЄСПЛ заяву № 76639/11, у якій стверджував, що його звільнення з посади голови апеляційного суду не було здійснене відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції та становило незаконне і непропорційне втручання у його приватне життя всупереч статті 8 Конвенції, а також його звільнення із зазначеної посади переслідувало приховані політичні цілі на порушення статті 18 Конвенції. Також заявник скаржився на порушення його майнових прав за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки він був позбавлений можливості отримувати вищу заробітну плату та пенсію.
25 вересня 2018 року ЄСПЛ ухвалив остаточне рішення у справі «ОСОБА_3 проти України» (далі - Рішення), в якому констатував порушення Україною щодо ОСОБА_3пункту 1 статті 6 Конвенції щодо принципів незалежності та безсторонності суду.
У пунктах 69, 70 Рішення Суд послався на рішення у справі «Олександр Волков проти України», в якій він установив, що склад ВРЮ, передбачений Конституцією України, виявляв низку системних недоліків, які ставили під загрозу вимоги незалежності та безсторонності. Відповідно до цих конституційних положень, більшість ВРЮ складалася з осіб, які не є суддями та які призначаються безпосередньо органами виконавчої та законодавчої влади, Міністра юстиції України і Генерального прокурора України, які входили до її складу за посадою. Такі висновки є цілком актуальними для цієї справи. ВРЮ була сформована та працювала відповідно до тих самих конституційних положень, що й у справі «Олександр Волков проти України».
Крім того, ЄСПЛ указав, що суддя К., який був членом ВРЮ, спочатку відіграв роль у попередній перевірці у справі заявника та внесенні до ВРЮ подання про його звільнення в якості голови Ради суддів. Така попередня участь викликає об'єктивний сумнів щодо безсторонності судді К., коли у подальшому він взяв участь у прийнятті рішення ВРЮ по суті справи заявника (пункт 71 Рішення).
Суд, посилаючись також на рішення у справі «Олександр Волков проти України», зазначив, що в цій справі при перегляді рішення ВРЮ, яке одразу набрало законної сили, Вищий адміністративний суд України діяв в межах того самого законодавства з аналогічними обмеженими повноваженнями та невизначеностями щодо можливих правових наслідків. До того ж з огляду на зміст спору в цій справі існує серйозна невідповідність між наведеними та фактичними підставами перегляду. По-перше, у своїй постанові Вищий адміністративний суд України зазначив, що заявник не оскаржував факти, що стали підставою для його звільнення, і тому ці факти були визнані встановленими. Цей висновок не узгоджується з підставами, наведеними заявником у своєму позові до Вищого адміністративного суду України, в якому він чітко оскаржує ці факти. По-друге, Вищий адміністративний суд України не зробив реальної спроби розглянути інший важливий аргумент заявника, який стверджував про відсутність незалежності та безсторонності у провадженні у ВРЮ. Нагадавши, що до його повноважень входило розглянути, чи було оскаржуване рішення ухвалене в порядку, що відповідав низці критеріїв, зокрема критерію безсторонності, Вищий адміністративний суд України дійшов загального висновку, що ВРЮ не допустила порушень Конституції України та законів України. Проте Вищий адміністративний суд України не оцінив, чи відповідало провадження у ВРЮ принципам незалежності та безсторонності (пункти 75 - 77 Рішення). 
Ураховуючи викладене, ЄСПЛ дійшов висновку, що ВРЮ не забезпечила незалежний та безсторонній розгляд справи заявника, а подальший перегляд Вищим адміністративним судом України його справи не виправив ці недоліки (пункт 81 Рішення).
Із цих підстав ЄСПЛ оголосив прийнятною скаргу за пунктом 1 статті 6 Конвенції щодо принципів незалежності та безсторонності суду, а решту вимог скарги оголосив неприйнятними. Суд постановив, що було порушено пункт 1 статті 6 Конвенції та зобов'язав державу-відповідача сплатити заявнику в якості відшкодування моральної шкоди 3000 євро та додатково суму будь-якого податку, що може нараховуватись, а також в якості компенсації судових та інших витрат 3000 євро та додатково суму будь-якого податку, що може нараховуватись заявнику. 
На підставі статті 46 Конвенції та статті 2 Закону № 3477-IV держава Україна зобов'язана виконувати остаточне рішення Суду в будь-якій справі, в якій вона є стороною.
За статтею 41 Конвенції якщо Суд визнає факт порушення Конвенції або протоколів до неї і якщо внутрішнє право відповідної Високої Договірної Сторони передбачає лише часткове відшкодування, Суд, у разі необхідності, надає потерпілій стороні справедливу сатисфакцію.
З визначення, наведеного у статті 1, а також зі змісту глави 3 Закону № 3477-IV вбачається, що рішення ЄСПЛ може бути виконане шляхом: виплати стягувачеві грошової компенсації (відшкодування), вжиття додаткових заходів індивідуального характеру та/або вжиття заходів загального характеру.
Згідно зі статтею 10 Закону № 3477-IV додатковими заходами індивідуального характеру є: а) відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який заявник мав до порушення Конвенції; б) інші заходи, передбачені у рішенні Суду.
Цією ж нормою права передбачено, що відновлення попереднього юридичного стану заявника здійснюється, зокрема, шляхом: а) повторного розгляду справи, включаючи відновлення провадження у справі; б) повторного розгляду справи адміністративним органом.
Відповідно до Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам від 19 січня 2000 року № R (2000) 2 «Щодо повторного розгляду або поновлення провадження у певних справах на національному рівні після прийняття рішень Європейським судом з прав людини» повторний розгляд справи, включаючи поновлення провадження, рекомендовано застосовувати, особливо:
- коли потерпіла сторона і далі зазнає негативних наслідків від рішення, ухваленого на національному рівні, - наслідків, щодо яких справедлива сатисфакція не була адекватним засобом захисту і які не можна виправити інакше ніж через повторний розгляд або поновлення провадження;
- коли рішення Суду спонукає до висновку, що оскаржуване рішення національного суду суперечить Конвенції по суті, або в основі визнаного порушення лежали суттєві процедурні помилки чи положення, які ставлять під серйозний сумнів результат оскаржуваного провадження на національному рівні.
Згідно із частиною п'ятою статті 368 КАС України за результатами перегляду судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами Верховний Суд може скасувати судове рішення (судові рішення) повністю або частково і передати справу на новий розгляд до суду першої чи апеляційної інстанції.
З огляду на наведені правові норми, висновки Суду та відсутність у Великої Палати Верховного Суду процесуальної можливості встановлювати обставини справи, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, констатовані Судом порушення конвенційних та національних вимог у справі, що розглядається, можна усунути шляхом скасування постанови Вищого адміністративного суду України від 11 жовтня 2011 рокута передачі справи на новий розгляд до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як суду першої інстанції для постановлення рішення відповідно до вимог адміністративного процесуального законодавства.
Керуючись статтями 344, 355, 356, 359, 361, 368, 369 КАС України, Велика Палата Верховного Суду 
ПОСТАНОВИЛА:
1. Заяву ОСОБА_3 про перегляд судового рішення задовольнити.
2. Постанову Вищого адміністративного суду України від 11 жовтня 2011 року скасувати, а справу передати на новий розгляд до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                                                      В. С. Князєв 
 
Суддя-доповідач     О. С. Золотніков
 
Судді:                                    Н. О. Антонюк   О. Б. Прокопенко
 
С. В. Бакуліна   Л. І. Рогач
 
В. В. Британчук О. М. Ситнік
 
Д. А. Гудима   О. С. Ткачук
 
О. Р. Кібенко   В. Ю. Уркевич
 
Л. М. Лобойко   О. Г. Яновська
 
Н. П. Лященко