ПОСТАНОВА
Іменем України

20 листопада 2018 року 
Київ
справа №826/24434/15
адміністративне провадження №К/9901/6306/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого Гриціва М.І., 
суддів: Берназюка Я.О., Гімона М.М., Коваленко Н.В., Мороз Л.Л., -
розглянув у порядку письмового провадження справу за заявою представника ОСОБА_1 в інтересах державного реєстратора приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чорнєй Віти Володимирівни про перегляд Верховним Судом України судового рішення в адміністративній справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Ефенес Пропертіз Лімітед» до державного реєстратора приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чорнєй Віти Володимирівни, третя особа - публічне акціонерне товариство (далі - ПАТ) «Перехідний банк «РВС Банк»», про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,  -
встановив:
ТОВ «Ефенес Пропертіз Лімітед» звернулось до суду з позовом до державного реєстратора-приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чорнєй В.В., третя особа - ПАТ «Перехідний банк «РВС Банк», в якому просило, з урахуванням заяви про зміну підстав позову, визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чорнєй В.В. №  24568213 щодо державної реєстрації права власності за ПАТ «Перехідний банк «РВС Банк» (код ЄДРПОУ 39849797) нерухомого майна - нежитлових приміщень з № 1 по № 5, № 5а, з № 6 по № 20 (групи приміщень 15), №№1, 1а, 3, № 2 по № 10 (групи приміщень 16), з № 1 по № 11, №№11а, 12, 13 (групи приміщень № 18) - фізкультурно-оздоровчий комплекс загальною площею 1324,60 кв.м., що розташовані за адресою: м.  Київ, провулок Рильський, 5 (літера А) у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно.
Суди встановили, що 18 вересня 2015 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чорнєй В.В., як державний реєстратор, прийняла рішення за індексним номером 24568213 щодо державної реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ПАТ «Перехідний банк «РВС Банк» на нерухоме майно: нежилі приміщення з № 1 по № 5, № 5 а, № 6 по № 20 (групи приміщень № 15), № 1, №  1а, з № 2 по № 10 (групи приміщень 16), з № 1 по № 11, №№ 11а, 12, 13 (групи приміщень № 18) - фізкультурно-оздоровчий комплекс (в літ. «А»), загальною площею 1324,60 кв.м., що розташовані за адресою: м. Київ, пров. Рильський, 5, про що до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис за № 11242675.
Позивач зазначає, що про наявність рішення про реєстрацію права власності за банком та здійснення державної реєстрації права власності банку на спірне майно ТОВ «Ефенес Пропертіз Лімітед» стало відомо 01 жовтня 2015  року з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Жодних договорів по відчуженню спірного нерухомого майна ТОВ «Ефенес Пропертіз Лімітед», в тому числі із ПАТ «Перехідний банк «РВС Банк», не укладав.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням приватного нотаріуса Київського міського округу Чорнєй В.В., вважаючи його протиправним, позивач звернувся до суду із позовом.
Окружний адміністративний суд міста Києва постановою від 27 травня 2016 року у задоволенні позову відмовив. 
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що дії державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чорнєй В.В. щодо прийняття рішення від 18 вересня 2015 року за індексним номером 24568213 про реєстрацію права власності та здійснення державної реєстрації права власності від 18 вересня 2015 року за №  11242675 є такими, що вчинено відповідно до вимог Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV), Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703, Закону України від 5 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку», Закону України від 2 вересня 1993 року № 3425-XII «Про нотаріат» (далі - Закон №  3425-XII).
Київський апеляційний адміністративний суд постановою від 20 вересня 2016 року скасував рішення суду першої інстанції та ухвалив нове, яким позов задовольнив: визнав протиправним та скасував рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чорнєй В.В. від 18 вересня 2015 року індексний номер № 24568213 щодо державної реєстрації права власності за ПАТ «Перехідний банк «РВС Банк» (код ЄДРПОУ 39849797) нерухомого майна - нежитлових приміщень з № 1 по № 5, № 5а, з № 6 по № 20 (групи приміщень 15), №№1, 1а, 3, № 2 по № 10 (групи приміщень 16), з № 1 по № 11, №№11а, 12, 13 (групи приміщень № 18) - фізкультурно-оздоровчий комплекс загальною площею 1324,60 кв.м., що розташовані за адресою: м. Київ, провулок Рильський, 5 (літера А) у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно.
Апеляційний суд послався на правову позицію Вищого адміністративного суду України і зазначив, що на момент виникнення спірних відносин законодавство не передбачало можливості проведення державної реєстрації речових прав на об'єкт нерухомого майна нотаріусом без вчинення ним нотаріальної дії, пов'язаної із переходом таких прав на об'єкт нерухомості.
Встановив, що у межах спірних правовідносин при зверненні до приватного нотаріуса у вересні 2015 року, відповідач нотаріальну дію з нерухомим майном за іпотечним договором №  638/III-3 не вчиняв. Посвідчення факту виникнення, переходу або припинення права власності на нерухоме майно не було.
Визнав помилковими висновки суду першої інстанції про те, що реєстрація права власності за ПАТ «Перехідний банк «РВС Банк» була вчинена у зв'язку із необхідністю посвідчення договору оренди на нежилі приміщення, яке є похідним від права власності, оскільки визначив, що відмова у вчиненні нотаріальної дії, а саме посвідченні Договору оренди нежитлових приміщень, не є нотаріальною дією, перелік яких передбачений статтею 34 Закону   №  3425-XII.
З цього узагальнив, що приватний нотаріус не мав передбачених чинним законодавством підстав вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо цього майна.
Із покликанням на правову позицію Верховного Суду України, висловлену в постанові від 19 травня 2015 року в справі № 21-121а15, цей суд зазначив також, що арешт майна є актом обмеження прав власника, а не актом офіційного визнання прав чи вимог інших осіб на майно. Реєстрація прав власності на об'єкт нерухомого майна, на який накладено арешт із забороною його відчуження, не відповідає вимогам чинного законодавства України.
Наголосив суд й на тому, що матеріали справи не містять жодних належних доказів на підтвердження завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя.
Понад те, із посиланням на матеріали реєстраційної справи встановив, що заява про державну реєстрації прав та їх обтяжень не містить відомостей про заявника, а саме: прізвища, імені, по батькові особи, що звернулася за реєстрацією, а також документу, що підтверджує повноваження особи, що звернулася із вказаною заявою. Бракує у цій справі й доказів на підтвердження оплати послуг з державної реєстрації прав та їх обтяжень, що є порушенням вимог статті 16 Закону №  1952-IV. Зауважує, що наведені обставини залишились поза увагою суду першої інстанції.
З огляду на вищезазначене, суд апеляційної інстанції підсумував, що спірне рішення відповідач прийняв усупереч положенням Закону № 1952-IV та без дотримання вимог пункту 46 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868 (далі - Порядок № 868).
Вищий адміністративний суд України ухвалою від 18 січня 2017 року відмовив у відкритті касаційного провадження у справі, покликаючись на необґрунтованість касаційної скарги та відсутність необхідності перевірки матеріалів справи, що передбачено пунктом 5 частини п'ятої статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній на час постановлення судового рішення; далі - КАС).
Не погодившись із зазначеною ухвалою суду касаційної інстанції, представник ОСОБА_1 в інтересах Чорнєй В.В. подала заяву про її перегляд Верховним Судом України, посилаючись на наявність підстав, передбачених пунктами 1,  5 частини першої статті 237 КАС. Прикладами неоднакового застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах називає ухвалу Вищого адміністративного суду України від 26  березня 2016 року (справа №  К/800/65012/14), а невідповідності висновків оскарженого рішення правовій позиції, висловленій у постанові Верховного Суду України, - постанову цього Суду від 14 червня 2016 року.
Суддя Верховного Суду України ухвалою від 07 березня 2017 року відкрив провадження у справі та витребував її з Окружного адміністративного суду міста Києва.
15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017  року №  2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон № 2147-VІІІ).
Згідно з підпунктом 1 пункту 1 Перехідних положень КАС у редакції Закону №  2147-VIII заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України в адміністративних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше. 
Відповідно до підпункту 7 пункту 1 Перехідних положень КАС в редакції Закону № 2147-VIII заяви і скарги, зазначені в підпунктах 1, 3 - 6 цього пункту, передаються відповідно до Касаційного адміністративного суду, Великої Палати Верховного Суду за розпорядженням керівника апарату суду, до якого подані такі заяви і скарги, протягом тридцяти днів з дня набрання чинності цією редакцією Кодексу. 
На підставі наведених вище вимог підпунктів 1, 7 пункту 1 Перехідних положень КАС в редакції Закону № 2147-VIII керівник апарату Верховного Суду України розпорядженням від 12 січня 2018 року №  20/0/19-18 передав,    з-поміж інших, заяву представника ОСОБА_1 в інтересах державного реєстратора приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чорнєй В.В. до Касаційного адміністративного суду.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19 січня 2018 року для розгляду заяви представника ОСОБА_1 визначено суддю-доповідача Гриціва М.І. та колегію суддів.
Ухвалою судді Касаційного адміністративного суду у Верховному Суді від 19 листопада 2018 року визначено розгляд заяви провести колегією суддів у складі п'яти суддів.
В аспекті заявленого неоднакового правозастосування Верховний Суд перевірив матеріали справи і дійшов висновку про таке.
Відповідно до частини першої статті 237 КАС судові рішення в адміністративних справах можуть бути переглянуті Верховним Судом України з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.
Аналіз рішення суду касаційної інстанції у справі, що розглядається, та рішення, копія якого надана для порівняння неоднакового правозастосування, не дає підстав вважати, що суди неоднаково застосували норми матеріального права.
Так, у справі, що розглядається, Вищий адміністративний суд України фактично погодився з висновком апеляційного суду про те, що спірне рішення відповідач прийняв на порушення Закону № 1952-IV та без дотримання вимог пункту 46 Порядку № 868 з огляду на фактичні обставини справи.
Натомість у справі, копію ухвали касаційного суду в якій надано для порівняння, суд виходив із того, що оскільки третя особа надала відповідачу всі документи, необхідні для здійснення реєстрації права власності на об'єкти нерухомості, у відповідача не було підстав для відмови в здійсненні реєстрації та виник обов'язок здійснити таку реєстрацію.
Тому відповідач, розглянувши заяву публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» та врахувавши рішення суду про визнання за останнім права власності на об'єкт нерухомості, при здійсненні реєстраційних дій діяв в межах своїх повноважень та на підставі закону, що унеможливлює задоволення позову.
Щодо заборони відчуження відповідно до постанови слідчого Головного слідчого управління Міністерства внутрішніх справ України від 17 серпня 2012  року, суд у цій справі свою позицію обґрунтував тим, що вказана заборона не поширюється на банк, оскільки була накладена слідчим саме в інтересах третьої особи, як іпотекодержателя майна та забороняє укладати цивільно-правові угоди щодо об'єкта нерухомості. Ніяких заборон на здійснення реєстраційних дій на виконання рішень судів постанова слідчого не містить.
Зміст правовідносин з метою з'ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи, перевірка правильності встановлення яких не належить до компетенції Верховного Суду. 
Колегія суддів дійшла висновку, що обставини, встановлені у справі, що розглядається, не є подібними до обставин, встановлених у справі, копію судового рішення в якій додано до заяви.
Крім того, надане для порівняння рішення не містить іншого, ніж в оскаржуваному рішенні, тлумачення норм матеріального права, про які йдеться у заяві представника ОСОБА_1 в інтересах державного реєстратора приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чорнєй В.В. 
У наданій на підтвердження невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права постанові Верховного Суду України від 14 червня 2016 року правова позиція в основному стосувалася питання визначення юрисдикційної належності спору, щодо якого була подана заява про перегляд. В контексті конкретних правовідносин, Верховний Суд України сформулював правовий висновок про те, що спір не був публічно-правовим, а випливав з договірних відносин і тому мав вирішуватися судами за правилами Цивільного процесуального кодексу України.
Варто зазначити, що рішення суду у справі, що розглядається, не суперечить наведеній правовій позиції.
Беручи до уваги, що обставини, які стали підставою для перегляду справи Верховним Судом, не підтвердилися, у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 в інтересах державного реєстратора приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чорнєй В.В. слід відмовити. 
З огляду на викладене, керуючись підпунктами 1, 7 пункту 1 розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ, статтями 241, 242, 244 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду
постановив:
У задоволенні заяви представника ОСОБА_1 в інтересах державного реєстратора приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чорнєй Віти Володимирівни відмовити.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає, крім випадку, встановленого пунктом 3 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України.
Головуючий                                                                                        М.І.  Гриців
Судді:                                                  Я.О.  Берназюк
                                                  М.М. Гімон
                                                  Н.В.  Коваленко
                                                                                                           Л.Л. Мороз