Постанова
Іменем  України
 
30 січня 2019 року
 
м. Київ
 
справа № 328/3831/16-ц
провадження № 61-18324св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П. (суддя-доповідач), 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1,
відповідач - Міністерство оборони України,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу Міністерства оборони України на рішення апеляційного суду Запорізької області від 28 березня 2017 року у складі колегії суддів: Подліянової Г. С., Дашковської А. В., Кримської О. М.,
ВСТАНОВИВ:
У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України про стягнення моральної шкоди у розмірі 100 000,00 грн.
Позов мотивовано тим, що у період з 03 серпня 1985 року по 15 січня 1987 року ОСОБА_1 проходив військову службу на території Демократичної республіки Афганістан, де отримав множинні вогнепальні осколкові поранення голови (контузія головного мозку - 1985 року), наслідком яких стали шкіряні рубці у зазначених анатомічних областях, що підтверджується медичними та військовими обліковими документами. Внаслідок цього порушено його нормальний життєвий стан, позбавлений можливості реалізовувати свої нормальні життєві функції, звички та бажання. 
Вимушений витрачати кошти на відновлення свого здоров'я, тривалий час знаходитись на лікарняних, проходити численні медичні огляди та обстеження, відновлювальні процедури. За результатами огляду за висновками медико-соціальної експертної комісії йому встановлена 3 група інвалідності, яка пов'язана з виконанням ним обов'язків військової служби.
ОСОБА_1 вважав, що йому завдана моральна шкода в розмірі 100 000,00 грн в результаті ушкодження здоров'я при виконанні обов'язків військової служби.
Заочним рішення Токмацького районного суду міста Запоріжжя від 12 грудня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позовних вимог виходив з того, що ОСОБА_1 не надав суду будь-яких доказів на підтвердження завдання йому моральної шкоди внаслідок протиправних дій Міністерства оборони України і причинно-наслідкового зв'язку між такими діями та отриманою шкодою.
Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 28 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Заочне рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 12 грудня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення. 
Позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 30 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.
Вирішено питання про розподіл судового збору.
Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що  враховуючи статтю 3 Закону України «Про Збройні Сили України», обов'язок держави відшкодувати позивачу завдану моральну шкоду покладається саме на Міністерство оборони України, як на уповноважений орган державного управління.
У травні 2017 року Міністерство оборони України через засоби поштового зв'язку подало до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення апеляційного суду Запорізької області від 28 березня 2017 року та залишити в силі заочне рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 12 грудня 2016 року, мотивуючи свої вимоги неправильним застосування судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.
Касаційна скарга мотивована тим, що позивачем не доведено та судом не встановлено факт дії або бездіяльності Міністерства оборони України щодо спричинення моральної шкоди. Позивач не надав доказів того, що травма отримана не з його вини, не досліджені обставини отримання травми. Суд апеляційної інстанції не врахував, що військова служба пов'язана із захистом Вітчизни, і тому колишнім військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та грошові компенсації та моральні страждання за виконання військового обов'язку вже враховані чинним законодавством.
03 червня 2017 року  ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в якому просить відмовити в задоволенні касаційної скарги Міністерства оборони України.
Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
У квітні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду. 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.
Судом установлено, що ОСОБА_1, в період з 03 серпня 1985 року по 15 січня 1987 року проходив військову службу на території Демократичної республіки Афганістан.
Під час проходження військової служби ОСОБА_1 отримано множинні вогнепальні осколкові поранення голови (контузія головного мозку - 1985 року), наслідком яких стали шкіряні рубці у зазначених анатомічних областях, що підтверджується медичними та військовими обліковими документами.
06 липня 2015 року відповідно до виписки із акту огляду МСЕК від № 84, позивачу була встановлена третя група інвалідності.
Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. 
Відповідно до частин першої та другої статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. 
Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. 
Згідно з положенням частини першої статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 ЦК України).
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Аналогічні роз'яснення містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». 
При вирішенні позову про відшкодування моральної шкоди, необхідно з'ясовувати, коли виникли правовідносини сторін, коли заподіяна моральна шкода.
Отже, наявність шкоди ще не породжує обов'язку її компенсації, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб'єкта такої відповідальності.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон) відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди провадиться у встановленому законом порядку.
Положеннями статті 11 вказаного Закону встановлено, що військовослужбовці, військовозобов'язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, мають право на безоплатну кваліфіковану медичну допомогу у військово-медичних закладах охорони здоров'я. Військовослужбовці щорічно проходять медичний огляд, щодо них проводяться лікувально-профілактичні заходи.
Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 06 червня 2018 року у справі № 176/2709/16-ц (провадження                            № 61-17124св18), від 04 липня 2018 року у справі № 319/300/17 (провадження № 61-53св18). 
Таким чином, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів (стаття 212 ЦПК України 2004 року), дійшов правильного висновку про те, що відсутні підстави для покладення обов'язку про відшкодування моральної шкоди саме на Міністерство оборони України. 
Суд касаційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем не доведено внаслідок чиїх рішень, дій чи бездіяльності позивачу завдано поранення, які стали причиною завдання моральної шкоди. Сам факт отримання поранення під час проходження військової служби не є доказом протиправних дій, бездіяльності або рішень осіб, відповідальність за які несе держава Україна в особі Міністерства оборони.
На позивача поширюються положення Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» відповідно до статті 4 якого ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.
Апеляційний суд всупереч вимогам статей 212-214, 303 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанцій), встановивши обставини у справі, вдався до переоцінки доказів, та дійшов помилкового висновку про скасування рішення суду першої інстанції. 
Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону. 
Оскільки апеляційним судом скасовано законне і обґрунтоване судове рішення суду першої інстанції, рішення апеляційного суду відповідно до положень статті 413 ЦПК України підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції. 
Керуючись статтями 400, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргуМіністерства оборони України задовольнити.
Рішення апеляційного суду Запорізької області від 12 грудня 2016 року скасувати, а заочне рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 12 грудня 2016 року залишити в силі.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.
З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасоване рішення суду апеляційної інстанції втрачає законну силу та подальшому виконанню не підлягає.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                   М. Є. Червинська
 
Судді:                                                                                                            Н. О. Антоненко
 
В. М. Коротун  
 
В. І. Крат       
            
В. П. Курило