ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
20 листопада 2018 року
м. Київ
 
справа № 208/1038/15-к
провадження № 51-1945 км 18
 
Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
 
головуючої                                                  ОСОБА_1 ,
суддів                                                             ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 ,
засудженої                                                  ОСОБА_5 ,
прокурора                                                   ОСОБА_6 ,
            
розглянула в судовому засіданні касаційну скаргу засудженої ОСОБА_5 на вирок Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 29 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 9 лютого 2017 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42014040800000079, щодо 
                                                              ОСОБА_5 ,
                                                              ІНФОРМАЦІЯ_1 ,        
                                                              уродженки та жительки  
АДРЕСА_1 , 
засудженої за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 135, ст. 166 КК.
Короткий зміст оскаржених судових рішень та встановлені  обставини
За вироком Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 29 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 9 лютого 2017 року,    ОСОБА_7 було засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 1 ст. 135 КК - на строк 2 роки; за ст. 166 КК - на строк 4 роки, а на підставі ст. 70 КК за сукупністю злочинів визначено остаточне  покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. 
Судом ОСОБА_5  визнано винуватою у вчиненні за обставин, викладених   у вироку, злісного  невиконання обов`язків по догляду за  дітьми, що спричинило тяжкі наслідки, а також у завідомому залишенні без допомоги дітей, які перебувають у небезпечному для життя стані та позбавлені можливості вжити заходів до самозбереження через малолітство.
Як установив суд, ОСОБА_5 , будучи матір`ю трьох малолітніх дітей - ОСОБА_8 (2010 року народження), ОСОБА_9 (2011 року народження) та ОСОБА_10 (2013 року народження), знаючи про свій обов`язок піклуватися про їхнє здоров`я, фізичний, духовний та моральний стан, злісно ухилялася від виконання батьківських обов`язків і не забезпечувала останнім необхідних умов життя. ОСОБА_5 упродовж періоду часу травень 2013 року - жовтень 2014 року, попри притягнення її 4 червня 2013 року до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 184 КУпАП, неодноразово залишала за місцем проживання дітей самих без продуктів харчування, води та одягу, внаслідок чого вони, перебуваючи без сторонньої опіки, були поставлені у небезпечний для життя стан. Через такі дії засудженої у дітей розвинулися тяжкі патологічні стани, зокрема: у Дар`ї - білково-енергетична недостатність                     3-го ступеня, аліментарна кахексія; у ОСОБА_11 , крім цього, - з проявами залізо-білкової дефіцитної анемії 1-го ступеня, метаболічної кардіоміопатії, реактивного панкреатиту, сечевокислого діатезу, затримка психо-мовного розвитку; у Єлизавети - білково-енергетична недостатність 3-го ступеня, аліментарна кахексія, дефіцитна анемія 2-го ступеня, полівітамінна недостатність, вторинна (метаболічна) кардіоміопатія на фоні аліментарної дистрофії, метаболічний гепатоз, а також стан після загального переохолодження, астенічний синдром на фоні аліментарної дистрофії, що призвело до синдрому поліорганічної недостатності, який без своєчасної невідкладної медичної допомоги міг призвести до смерті.     
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджена ОСОБА_5 просить змінити судові рішення, пом`якшити призначене покарання, звільнивши від його відбування з випробуванням на підставі  ст. 75 КК. За твердженням скаржниці, суди нижчих інстанцій не врахували повною мірою того, що вона вперше притягається до кримінальної відповідальності, працевлаштувалася, виконувала процесуальні обов`язки, сприяла розкриттю злочину, а тому дійшли необґрунтованого висновку про неможливість її виправлення без ізоляції від суспільства. Також засуджена зазначає про свою незгоду з окремими фактичними даними у висновку судово-психіатричної експертизи, заперечує достовірність показань свідка    ОСОБА_12 .   
Учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду. Клопотань про його відкладення              не надходило.
Від представника малолітніх потерпілих ОСОБА_13 надійшло клопотання про здійснення касаційного розгляду без її  участі.
Позиції учасників судового провадження
У суді касаційної інстанції засуджена підтримала касаційну скаргу; прокурор заперечив обґрунтованість касаційних вимог сторони захисту. 
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія судів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Висновки суду про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованих їй злочинів, доведеність цього обвинувачення та юридично-правова оцінка діянь за ч. 1 ст. 135 та ст. 166 КК у касаційній скарзі не заперечуються.
У поданій скарзі засуджена, серед іншого, оспорює фактичні дані, що містяться у висновку судово-психіатричної експертизи № 62 від 17 березня 2016 року та достовірність показань свідка, тоді як їх перевірки в силу ст. 433 КПК до повноважень суду касаційної інстанції законом не віднесено. 
Відповідно до приписів статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують. 
Як випливає зі змісту ст. 75 КК, застосування закріплених у ній правил допустиме лише за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що виходячи з тяжкості злочину, особи винного та інших обставин кримінального провадження виправлення засудженого є можливим без ізоляції від суспільства.
Ухвалюючи вирок, місцевий суд дотримався вимог статей 50, 65 КК. Разом зі ступенем тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, форми вини суд урахував конкретні обставини справи, характер (зміст) протиправних дій засудженої, які призвели до того, що у малолітніх дітей унаслідок незадовільного догляду за ними, тривалого недостатнього та неякісного харчування розвинулися тяжкі патологічні стани, затримка психо-мовного розвитку і діти потребують лікування та реабілітації.  
З огляду на ці обставини в їх поєднанні та взаємозв`язку місцевий суд дійшов висновку, що ОСОБА_5 фактично не виявляє реального адекватного критичного ставлення до власної протиправної поведінки, й обґрунтовано визнав за неможливе досягти мети попередження нових злочинів та виправлення засудженої без ізоляції від суспільства.
Усупереч доводам у скарзі поза увагою місцевого суду не залишились усі інші дані про особу винної, у тому числі її посередні характеристики й той факт, що до кримінальної відповідальності вона притягується вперше. 
У цьому кримінальному провадженні місцевий суд, дослідивши всі обставини, що мають правове значення при виборі заходу примусу, правильно їх оцінив і призначив ОСОБА_5 покарання в межах, передбачених санкцією закону.
Правових підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість немає, а переконливих аргументів, які би ставили під сумнів наведені висновки суду в касаційній скарзі не міститься.
Таким чином, суд дотримався загальних засад призначення покарання та його мети, а обраний ОСОБА_5 захід примусу є необхідним й достатнім для її виправлення та попередження нових злочинів. Підстав для пом`якшення засудженій покарання, застосування інституту звільнення від його відбування, про що йдеться в касаційній скарзі, колегія суддів не вбачає.
Крім того, аналогічні за змістом доводи щодо суворості покарання були предметом перевірки суду апеляційної інстанції. Зазначені доводи, викладені в апеляційній скарзі захисника, згаданий суд належним чином розглянув і, визнавши їх неприйнятними, відмовив у задоволенні заявлених вимог, навівши обґрунтування прийнятого рішення. Зміст ухвали суду апеляційної інстанції не суперечить положенням статей 370, 419 КПК.
Істотних порушень норм права, які були би безумовними підставами для скасування чи зміни оскаржених судових рішень, при розгляді справи в суді касаційної інстанції не встановлено.
Тому касаційну скаргу засудженої слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434 436, 441, 442 КПК, п. 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК (у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII), колегія суддів
                                                     у х в а л и л а:
Вирок Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 29 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 9 лютого 2017 року, щодо ОСОБА_5 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженої ОСОБА_5 – без задоволення.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
                                                                     С у д д і:

ОСОБА_2                                  ОСОБА_1                                          ОСОБА_3