Постанова                                          
Іменем України
 
12 грудня 2018 року 
м. Київ
 
справа № 333/5607/16-ц
провадження № 61-12951св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого – Висоцької В. С.,
суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., 
Штелик С. П.,
 
учасники справи:
позивач –  ОСОБА_1 ,
відповідач – Міністерство оборони України,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Апеляційного суду Запорізької області від 22 березня 2017 року у складі колегії суддів: Спас О. В., 
Полякова О. З., Кухаря С. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У жовтні 2016 року      ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди.
 
Позовна заява мотивована тим, що 01 серпня 1973 року під час обслуговування бойової техніки, в результаті вибуху, він отримав відрив лівого передпліччя, після чого був протезований. Від отриманої травми розвинувся ряд захворювань, які потребували тривалого лікування, проходження чисельних медичних оглядів та обстежень, відновлювальних процедур. У зв`язку з отриманим пораненням його було звільнено з лав Збройних сил за станом здоров`я та встановлено ІІ групу інвалідності внаслідок захворювання, яке пов`язане з проходженням військової служби. Позивач зазначає, що позбавлений можливості вести повноцінний спосіб життя, постійно відчуває страждання, психологічний дискомфорт, багато коштів витрачає на лікування. Таким чином, від отриманого поранення під час захисту Вітчизни та отриманням інвалідності внаслідок захворювання, яке пов`язане з проходженням військової служби, йому завдано моральної шкоди.Оцінюючи завдану шкоду, позивач виходивз тривалості й глибини своїх душевних страждань, чисельності негативних наслідків для нього, що викликані одержаною травмою, а також фактичного значного погіршення стану здоров`я.
У зв`язку з викладеним просивстягнути з Міністерства оборони України на його користь моральну шкоду в розмірі 100 000,00 грн.
 
Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 листопада 
2016 року позов залишено без задоволення.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позов необґрунтований, оскільки позивачу вперше ІІ групу інвалідності було встановлено в1973 році,тобто до набрання чинності Законом України«Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», коли діючим законодавством України взагалі не було врегульовано правовідносини з відшкодування моральної шкоди.
 
Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 22 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 
25 000,00 грн відшкодування моральної шкоди.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
 
Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що позивачу внаслідок отриманого поранення під час проходження строкової військової служби у збройних формуваннях СРСР встановлено ІІ групу інвалідності, яка є наслідком захворювання, пов`язаного з проходженням цієї служби, тому відшкодування завданої йому моральної шкоди покладається на Міністерство оборони України як на уповноважений орган державного управління.
 
26 квітня 2017 року Міністерство оборони України подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не звернув уваги, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження завдання йому моральної шкоди внаслідок протиправних дій або бездіяльності відповідача, а також наявності причинного зв`язку між такими діяннями та завданою шкодою. Встановлені у справі обставини виключають цивільно-правову відповідальність Міністерства оборони України як центрального органу виконавчої влади, тому воно не є належним відповідачем у справі. Зазначено, що суд апеляційної інстанції помилково скасував законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції, оскільки не врахував доводів відповідача щодовідсутності його вини у заподіянні моральної шкоди, що виключає підстави настання відповідальності для Міністерства оборони України.
 
Заперечення на касаційну скаргу до суду не надходили.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі – ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
12 березня 2018 року справа передана до Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.
 
Суди встановили, що  ОСОБА_1 проходив військову службу в складі збройних формувань СРСР та був звільнений за станом здоров`я з військової служби 05 жовтня 1973 року лікарською комісією при 301 окружному військоматі військового госпіталю (а. с. 8-9).
 
02 листопада 1995 року ОСОБА_1 була повторно встановлена ІІ група інвалідності в зв`язку з хворобою, яка пов`язана з проходженням військової служби, що підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК серія АА 
№ 094780, виданою повторно (а. с. 10).
 
У судовому засіданні представник позивача зазначив, що первинно 
ОСОБА_1 інвалідність була встановлена в 1973 році, одразу після отриманого поранення, але інвалідність встановили на певний строк, останній раз було встановлено ІІ групу інвалідності безстроково в 1995 році. Надати документи, які підтверджують первинне встановлення інвалідності, позивач на теперішній час не має можливості.
 
Відповідно до частин першої та другої статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
 
Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
 
Згідно з положенням частини першої статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
 
Як зазначає позивач, шкоду його здоров`ю завдано під час перебування на строковій військовій службі у збройних формуваннях СРСР, зокрема 
01 серпня 1973 року під час обслуговування бойової техніки, у результаті вибуху, він отримав відрив лівого передпліччя.
 
Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
 
Згідно з пунктами 2, 3 рішення Конституційного Суду України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотню дію у часі законів та інших нормативно-правових актів) від 
09 лютого 1999 року за загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта у часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час якого вони настали або мали місце. Проте надання зворотної сили у часі нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це у законі або іншому нормативно-правовому акті.
 
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
 
Отже, наявність шкоди ще не породжує абсолютного права на її відшкодування будь-якою особою, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності.
 
Під час вирішення позову про відшкодування моральної шкоди, необхідно з`ясовувати, коли виникли правовідносини сторін, коли заподіяна моральна шкода.
 
Апеляційний суд у порушення вимог статей 212-214, 303, 315 ЦПК України 2004 року не взяв до уваги, що позивачем не доведено факт протиправних дій або бездіяльності Міністерства оборони України (його посадових осіб), причинний зв`язок між шкодою і протиправним діями завдавача шкоди.
 
Суди встановили, що ОСОБА_1 отримав захворювання, які стали підставою для встановлення йому ІІ групи інвалідності в період проходження військової служби. 
 
Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
 
Крім того, відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
 
Відшкодування шкоди державою відбувається у спосіб, передбачений законами України.
 
За положеннями Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», відповідно до яких військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, мають право на безоплатну кваліфіковану медичну допомогу у військово-медичних закладах охорони здоров`я. Військовослужбовці щорічно проходять медичний огляд, щодо них проводяться лікувально-профілактичні заходи.
 
Порядок забезпечення їх путівками для санітарно-курортного лікування встановлюється Кабінетом Міністрів України.
 
Військовослужбовці, звільнені з військової служби внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, члени сімей військовослужбовців приймаються на обстеження і лікування до військово-медичних закладів охорони здоров`я в порядку, встановленому Міністерством оборони України, іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами тощо.
 
Також, окрім Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», діють Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», відповідно до статті 4 якого ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.
 
Врахувавши вимоги статей 1167, 1174, 1175 ЦК України, встановивши відсутність протиправних дій або бездіяльності Міністерства оборони України (його посадових осіб), причинного зв`язку між травмою і захворюванням позивача, які настали внаслідок проходження строкової військової служби у збройних формуваннях СРСР, та будь-якими діями або бездіяльністю Міністерства оборони України (його посадових осіб), суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки підстави для покладення на Міністерство оборони України відповідальності за завдану позивачу моральну шкоду відсутні.
 
Апеляційний суд вищезазначених обставин справи не врахував та дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди за рахунок Міністерства оборони України.
 
Таким чином, суд першої інстанції належним чином виконав вимоги 
статті 212 ЦПК України 2004 року щодо оцінки доказів і дотримався вимог статті 213 ЦПК України 2004 року щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив обставини у справі та правильно вирішив спір.
 
За правилами статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує рішення суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
 
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції. 
 
Керуючись статтями 400, 402, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити. 
 
Рішення Апеляційного суду Запорізької області від 22 березня 2017 року скасувати, рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 
18 листопада 2016 року залишити в силі.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді | В. С. Висоцька   А. О. Лесько   С. Ю. Мартєв   В. М. Сімоненко   С. П. Штелик