Постанова                                                   
Іменем України
10 cічня 2019 року
м. Київ
 
справа № 203/2778/15-ц
 
провадження № 61-8820св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
представник позивача - ЧумакСергій Олександрович,
відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 березня 2016 року у складі судді Маймура Ф. Ф. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 травня 2016 року, у складі колегії суддів: Черненкової Л. А., Пономарь З. М., Петешенкової М. Ю., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
У травні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором.
Позовна заява мотивована тим, що 24 лютого 2006 року між банком та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останньому було надано кредит у розмірі 67 050,00 грн, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,23 % на суму залишку заборгованості за кредитом, винагородою, комісією у розмірі 0,25 % від суми виданого кредиту за місяць у період сплати з «21» по «28» число кожного місяця, на строк - 
до 25 лютого 2013 року.
 
У забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_4 за кредитним договором від 24 лютого 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та 
ОСОБА_3 було укладено договір поруки. У зв'язку із невиконанням боржником свого зобов'язання відповідно до умов договору поруки банком на адресу поручителя було направлено письмову вимогу із зазначенням невиконаних зобов'язань за вказаним кредитним договором.
 
Згідно із пунктом 6 договору поруки поручитель повинен виконати зобов'язання, зазначені в письмовій вимозі кредитора протягом п'яти календарних днів з моменту її отримання. Вимога, що була пред'явлена до поручителя щодо виконання забезпеченого зобов'язання, залишена без задоволення.
 
Зазначав, що банк свої зобов'язання виконав у повному обсязі. У порушення умов кредитного договору ОСОБА_4 свої зобов'язання не виконав, не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановленому договором порядку та строки.
 
У зв'язку із зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором 
від 24 лютого 2006 року ОСОБА_4 станом на 23 березня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 404 611,99 грн, яка складається із: 
63 758,97 грн - заборгованості за кредитом; 41 103,13 грн - заборгованості за процентами за користування кредитом; 11 063,58 грн - заборгованості за комісією за користуванням кредитом; 288 686,31 - пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.
 
Ураховуючи зазначене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на користь банку заборгованість за кредитним договором від 24 лютого 2006 року у розмірі 404 611,99 грн.
03 липня 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості. 
Зустрічна позовна заява мотивована тим, що 24 лютого 2006 року для забезпечення виконання ним зобов'язань за кредитним договором від 24 лютого 2006 року між ним та банком було укладено договір застави автотранспорту 
від 24 лютого 2006 року, предметом застави за яким виступив автомобіль Skoda Fabia 2005 року випуску, кузов/шасі НОМЕР_2, вартістю, визначеною сторонами в розмірі 74 500,00 грн. 
Зазначав, що заочним рішенням Кіровського районного суду 
м. Дніпропетровська від 18 травня 2010 року позовні вимоги 
ПАТ КБ «ПриватБанк» було задоволено та вирішено в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 24 лютого 2006 року 
в розмірі 65 257,56 гривень звернути стягнення на предмет застави - автомобіль Skoda Fabia 2005 року випуску, кузов/шасі НОМЕР_2, який на той час належав йому на праві власності, шляхом продажу вказаного автомобіля 
ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від його імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах Державної автомобільної інспекції України, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.
Ураховуючи вказане, ОСОБА_4 просив суд стягнути з 
ПАТ КБ «ПриватБанк» на його користь 9 242,44 грн -різницю між розміром боргу, визначеним за заочним рішенням Кіровського районного суду 
м. Дніпропетровська від 18 червня 2010 року, та вартістю заставного майна, визначеною сторонами при укладенні договору застави автотранспорту 
від 24 лютого 2006 року. 
Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 березня 
2016 року у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено. ОСОБА_4 у задоволенні його зустрічних позовних вимог відмовлено.
Рішення районного суду мотивовано тим, що відсутні підстави для задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк», оскільки банком не надано належних та допустимих доказів на підтвердження розміру кредитної заборгованості ОСОБА_4 відмовлено у задоволенні зустрічного позову, оскільки в основу заявленої за ним єдиної позовної вимоги про стягнення суми боргу покладений розрахунок у вигляді різниці між вартістю, зазначеної у договорі застави від 24 лютого 2006 року станом на дату укладення такого договору та сумою боргу, визначеною заочним рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 травня 2010 року у цивільній справі № 2-183/10. При цьому виходив з того, що фактична ж реалізація заставного майна шляхом укладення договору купівлі-продажу відбувається заставодержателем від імені заставодавця за ціною, розмір якої узгодять сторони договору купівлі-продажу, яка має відповідати актуальній оціночній вартості заставного майна на час його продажу. 
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 травня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено. Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 березня 2016 року залишено без змін.
Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що рішення районного суду є законним та обґрунтованим, висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно. Ураховуючи суть кредитних зобов'язань, факт порушення кредитором договору застави рухомого майна, що зумовлює виникнення прострочення з боку кредитора, з урахуванням того, що ОСОБА_4 не знав, що має заборгованість за кредитним договором, оскільки ПАТ КБ «ПриватБанк» 11 березня 2009 року у нього було вилучено автомобіль, який він придбав у кредит, та рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 травня 2010 року звернуто стягнення на предмет застави - вказаний автомобіль, ціна якого в договорі застави обумовлена більша, аніж заборгованість за кредитом за якою звернуто стягнення на предмет застави, у зв'язку з чим відповідачем доведено суду, що він не виконував грошові зобов'язання перед позивачем за виною кредитора через його прострочення, а тому останній звільняється від відповідальності щодо повернення кредиту на час прострочення кредитора. Зазначено, що оскільки позивачем надано в органи державної автомобільної інспекції письмову довідку від 01 травня 2014 року про те, що заборгованість за кредитним договором від 24 лютого 2006 року, який укладений між 
ПАТ КБ «ПриватБанк» та позичальником ОСОБА_4 повністю погашена, отже, це є підтвердженням припинення кредитних зобов'язань сторін у справі, що узгоджується з вимогами статті 545 ЦК України.
У касаційнійскарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «ПриватБанк»,посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просило скасувати вказані судові рішення в частині відмови в його позові та в цій частині ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що відмовляючи у задоволенні його позову суди попередніх інстанцій вказували на прострочення кредитора та на відсутність належних доказів щодо реалізації предмету застави. Зазначало, що на час набрання законної сили заочного рішення Кіровського районного суду 
м. Дніпропетровська від 18 травня 2010 року на 01 червня 2010 року заборгованість за вказаним кредитними договором вже перевищувала вартість предмета застави, яку на момент укладення кредитного договору було визначено сторонами. При цьому, зазначаючи про прострочення кредитора суди не звернули уваги на те, що на рухоме майно ОСОБА_4, в тому числі і предмет застави було накадено два арешти, а саме: 09 жовтня 2008 року 
та 30 березня 2010 року, що підтверджується витягом з реєстру обтяжень рухомого майна від 28 березня 2013 року, копія якого міститься в матеріалах справи. Отже, на момент набрання чинності зазначеного рішення суду про звернення стягнення на предмет застави існували об'єктивні обставини (арешти), які не залежали від волі ПАТ КБ «ПриватБанк» та перешкоджали своєчасній реалізації предмету застави, а тому прострочення кредитора - відсутнє. Також зазначало, що матеріали справи не містять доказів того, що саме поведінка банку унеможливила боржником виконання своїх зобов'язань, ОСОБА_4 не надано доказів того, що банк, як кредитор відмовився прийняти належне виконання зобов'язання, запропоноване ним, як боржником. Крім того, посилалося на частину четверту статті 591 ЦК України та на 
статтю 24 Закону України «Про заставу», оскільки, сума, одержана від реалізації предмету застави не покрила вимоги заставодержателя.
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У березні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
 
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.
 
Судом установлено, що 24 лютого 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит в розмірі 67 050,00 грн, зі строком повернення до 25 лютого 2013 року щомісячними платежами, сплативши 1,23% річних за користування кредитом, а також інші обов'язкові платежі.
 
У забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_4 за кредитним договором від 24 лютого 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та 
ОСОБА_3 було укладено договір поруки. 
 
Крім того, виконання позичальником своїх договірних зобов'язань із повернення кредиту за вищевказаним кредитним договором було забезпечено договором застави рухомого майна від 24 лютого 2006 року, укладеного між 
ЗАТ КБ «ПриватБанк», як заставодержателем, правонаступником якого 
є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_4, як заставодавцем. Предметом вказаного договору застави став автомобіль Skoda Fabia 2005 року випуску, кузов/шасі НОМЕР_2, вартість якого сторони договору на момент його укладення визначили в розмірі 74 500,00 грн. 
 
11 березня 2009 року співробітниками ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», з подвір'я будинку № 64/66 по вулиці Комсомольській у м. Дніпропетровську за допомогою евакуатора було вилучено автомобіль Skoda Fabia 2005 року випуску, кузов/шасі НОМЕР_2, як предмет застави в заклад, та доставлено до стоянки вказаного банку.
 
Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 травня 
2010 року, яке набрало законної сили 01 червня 2010 року, позов 
ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет застави, позовні вимоги було задоволено та вирішено в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 24 лютого 2006 року 
в розмірі 65 257,56 грн звернути стягнення на предмет застави - автомобіль Skoda Fabia 2005 року випуску, кузов/шасі НОМЕР_2, який на той час належав на праві власності ОСОБА_4, шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені ОСОБА_4 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах Державної автомобільної інспекції України, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.
 
Виконавчий лист на вказане заочне рішення суду ПАТ КБ «ПриватБанк» було отримано 25 червня 2010 року. А 05 грудня 2012 року за заявою банку було здійснено експертну оцінку заставного транспортного засобу Skoda Fabia 
2005 року випуску, кузов/шасі НОМЕР_2, вартість якого на дату оцінки (05 грудня 2012 року) визначено в розмірі 60 500,00 гривень.
Згідно витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна за № 38277858 
від 15 жовтня 2012 року вбачається, що вказаний предмет застави за договором застави рухомого майна від 24 лютого 2006 року всупереч його умовам не було зареєстровано в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна.
Також встановлено, що на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження від 14 липня 2008 року Кіровського відділом державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції зареєстровано 
09 жовтня 2008 року тип обтяження - арешт рухомого майна та об'єкт 
обтяження - все майно щодо заборони його відчуження за розміром зобов'язання 64 565,05 грн та на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження від 17 листопада 2009 року Кіровського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції зареєстровано 30 березня 2010 року тип обтяження - арешт рухомого майна та об'єкт обтяження - автомобіль легковий Skoda Fabia 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 щодо заборони його відчуження 
(а.с. 106-107 т. 1).
05 грудня 2012 року за заявою ПАТ КБ «ПриватБанк» здійснено експерту оцінку заставного транспортного засобу Skoda Fabia 2005 року випуску, кузов/шасі НОМЕР_2, вартість якого на дату оцінки (05 грудня 2012 року) визначено в розмірі 60 500,00 гривень (а.с. 108-111 т. 1).
01 липня 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» здійснило продаж автомобіля Skoda Fabia 2005 року випуску, кузов/шасі НОМЕР_2 за 59 500,00 грн, які були спрямовані на банківські рахунки, як погашення заборгованості ОСОБА_4 за кредитним договором від 24 лютого 2006 року, та продовжило нарахування заборгованості позичальнику.
 
В квітні 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» направило на адреси позичальника ОСОБА_4 та поручителя ОСОБА_3 письмові повідомлення, датовані 24 березня 2015 року, із вимогами погасити заборгованість за кредитним договором від 24 лютого 2006 року. Розмір кредитної заборгованості, заявленої до стягнення за первісним позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» визначило станом на 23 березня 2015 року в розмірі 404 611,99 грн, з яких 63 758,97 грн - заборгованість за кредитом, 41 103,13 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом, 11 063,58 грин - заборгованість по комісії за користування кредитом, 288 686,31 грн - пеня.
Згідно виписки ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_4 сплачував банку кредитні кошти з часу укладення кредитного договору від 24 лютого 2006 року, що та перестав сплачувати кредитні кошти з 29 липня 2007 року, останній платіж здійснений позичальником 27 червня 2007 року (а.с. 112 -116 т. 1).
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У частині першій статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.
Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).
Судом встановлено, що рішенням Кіровського районного суду 
м. Дніпропетровська від 18 травня 2010 року, яке набрало законної сили 
01 червня 2010 року, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет застави було задоволено та вирішено в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 24 лютого 2006 року 
в розмірі 65 257,56 грн звернути стягнення на предмет застави - автомобіль Skoda Fabia 2005 року випуску, кузов/шасі НОМЕР_2, який на той час належав на праві власності ОСОБА_4, шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені ОСОБА_4 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, 
зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.
 
Отже, звернувшись із зазначеним позовом, який указаним рішення суду було задоволено, ПАТ КБ «ПриватБанк» змінив умови основного зобов'язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.
 
Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
 
Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
 
За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
 
Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
 
У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
 
У такому випадку має застосовуватися вимога про сплату процентів від суми позики, передбачена частиною першою статті 1048 ЦК України, до дня, встановленого кредитором у вимозі про дострокове повернення кредиту шляхом звернення стягнення на предмет застави.
 
Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625цього Кодексу.
За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
 
Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.
 
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження 14-154цс18), наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник не виконав, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, а кредитор в цьому випадку має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів та пені.
 
Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк», та посилаючись на те, що ПАТ КБ «ПриватБанк» не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов'язок, не звернув уваги на встановлені обставини справи про зміну строку виконання зобов'язання за указаним кредитним договором, зверненням ПАТ КБ «ПриватБанк» із зазначеним позовом та ухваленням указаного рішення про задоволення його позовних вимог, та наведених вимог закону про можливість отримання, у такому випадку ПАТ КБ «ПриватБанк», гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів та пені. 
Отже, суди відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» дійшли неправильного висновку про те, що відбулось прострочення кредитора згідно статті 613 ЦК України і з цих підстав відмовили у задоволенні позову останнього. 
Разом із тим, судами не було враховано те, що за змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов'язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов'язання є його порушенням.
Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої 
статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої 
статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою 
статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.
Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення 
у договорі строкукредитування право кредитодавця вважається порушеним 
з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу.  Відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу 
у межах строку кредитування згідно з частиною п'ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов'язку з внесеннячергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.
Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу). 
Такий правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).
Судом встановлено, що останній щомісячний платіж за указаним кредитним договором від 24 лютого 2006 року ОСОБА_4 було внесено 27 червня 2007 року, до закінчення строку дії спірного кредитного договору, який був змінений пред'явленням ПАТ КБ «ПриватБанк» позову та ухваленням зазначеного рішення про його задоволення, що набрало законної сили 01 червня 2010 року, а ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із вказаним позовом у травні 2015 року, тобто поза межами позовної давності.
Відповідно до вимог частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи те, що колегія суддів дійшла висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, Верховний Суд вважає за можливе вийти за межі вимог та доводів касаційної скарги.
 
За таких обставин, оскільки у позивача було відсутнє право повторно стягувати заборгованість за тілом кредиту, а також проценти та неустойку після закінчення строку дії кредитного договору, а при наявності судового рішення про стягнення цих сум, вимог про застосування наслідків, передбачених статтею 625 ЦК України, банк не заявляв, то у задоволенні позову слід відмовити за його безпідставністю.
 
Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
 
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, рішення апеляційної інстанції не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості та підлягають скасуванню відповідно до вимог статті 412 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.
 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії Першої судової палати суддів Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.
Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 березня 
2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 травня 2016 року скасувати.
 
У задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором відмовити.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                               Д. Д. Луспеник

Судді:                                                                                                            О. В. Білоконь

                                                                                                                        Б.І. Гулько

                                                                                                                        Є.В. Синельников

С. Ф. Хопта