Постанова
Іменем України
 
18 лютого 2019 року 
м. Київ
 
справа № 202/37533/13-ц
провадження № 61-16175 св 18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Пророка В. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Фаловської І. М., 
 
учасники справи:
позивач | - | публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідачі: | | публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк»,  ОСОБА_4,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на ухвалу Індустріального районного суду міста Дніпропетровська у складі судді Зосименко С. Г. від 21 червня                      2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області у складі колегії суддів: Макарова М. О., Максюти Ж. І., Прозорової М. Л.,                                 від 06 грудня 2016 рокув справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
Встановив:
 
У червні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із заявою про поновлення строку для пред'явлення виконавчого листа до виконання.
 
Заява мотивована тим, що заочним рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 08 січня 2014 року частково задоволено позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк»: стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 21 липня 2008 року № NKXRRX10610098 у сумі 33 666,36 грн, стягнуто з ПАТ «Акцент?Банк» на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 10 000,00 грн, вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Копію зазначеного заочного рішення та виконавчий лист отримано в канцелярії суду 07 січня 2014 року. Виконавчий лист видано із зазначенням строку пред'явлення до виконання до 21 січня 2015 року. Копія заочного рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська                       від 08 січня 2014 року в порушення норм процесуального законодавства ПАТ КБ «Приватбанк» не надсилалась. 
 
Враховуючи зазначене заявник просить визнати поважними причини пропуску строку для пред'явлення виконавчого документа до виконання  та поновити пропущений строк для пред'явлення виконавчого листа до виконання рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська                              від 08 січня 2014 року.
 
Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська                               від 21 червня 2016 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2016 року, у задоволені заяви відмовлено.
 
Рішення судів мотивоване тим, що заявником не доведено належними та допустимими доказами наявності поважних причин пропуску строку пред'явлення виконавчого документа до виконання.
 
У касаційній скарзі, надісланій в грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заявник просить скасувати ухвалу Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 21 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2016 року, направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли передчасних висновків про відмову в задоволенні заяви. Судами не враховано, що в матеріалах справи відсутні докази отримання заявником копії ухвали Індустріального районного суду міста Дніпропетровська                      від 08 січня 2014 року. Копію зазначеного судового рішення та зазначений виконавчий лист отримано заявником лише 07 червня 2016 року, що підтверджується відповідною розпискою.
Правом на подачу відзиву (заперечення) на касаційну скаргу відповідачі не скористалися.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
17 квітня 2018 року вказана справа передана на розгляд Верховного Суду.
 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, Верховний Суд вважає, що відсутні підстави для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, доводи касаційної скарги не підтверджують неправильного застосування цими судами при розгляді справи норм матеріального права, порушення норм процесуального права з огляду на таке.
 
Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права.
 
Частиною першою статті 60 ЦПК України (у редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин) визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
 
Частиною третьою статті 222 ЦПК України (у редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин) встановлено, зокрема, що особам, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні, копії повного судового рішення надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення протягом двох днів з дня його складання або за їх зверненням вручаються їм під розписку безпосередньо в суді.
 
Частиною другою статті 368 ЦПК України (у редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин) передбачено, зокрема, що за кожним судовим рішенням, яке набрало законної сили, за заявою осіб, на користь яких воно ухвалено, чи прокурора, який здійснював у цій справі представництво інтересів громадянина або держави в суді, видається один виконавчий лист.
 
Частиною першою статті 371 ЦПК України (у редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин) встановлено, що стягувачам, які пропустили строк для пред'явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено.
 
Частиною першою статті 22 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин) визначено, зокрема, що виконавчий лист, виданий на підставі рішення суду в цивільній справі, може бути пред'явлений до примусового виконання протягом одного року з наступного дня після набрання рішенням законної сили.
 
Судами встановлено та підтверджено матеріалами справи, що заочним рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська                          від 08 січня 2014 року частково задоволені позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк», стягнута з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 21 липня 2008 року № NKXRRX10610098 у сумі 33 666,36 грн, стягнута з ПАТ «Акцент?Банк» на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» суму 10 000,00 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
08 січня 2014 року до суду подано заяву про розгляд справи без участі представника позивача.
Супровідним листом від 08 січня 2014 року копію зазначеного заочного рішення надіслано на адресу ПАТ КБ «ПриватБанк».
В період з 21 січня 2014 року до 06 червня 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» не зверталось до суду із заявами про отримання копії відповідного заочного рішення від 08 січня 2014 року  та виконавчого листа.
Копії зазначеного заочного рішення та виконавчого листа по цивільній справі № 202/37533/13-ц отримані представником ПАТ КБ «ПриватБанк» 07 червня 2016 року. Строк пред'явлення виконавчого листа - до 21 січня 2015 року.
Європейський суд з прав людиниу своїй прецедентній практиці установив, що вирішення питання щодо поновлення процесуального строку перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення  сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (пункті 41 рішення в справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року).
 
Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про необхідність відмови у задоволенні заяви про поновлення строку для пред'явлення виконавчого листа до виконання оскільки заявником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку для пред'явлення виконавчого листа до виконання. 
 
Інші доводи касаційної скарги фактично зводяться до вимог переоцінки доказів, яким судами попередніх інстанції надано належну правову оцінку, що не передбачено положеннями статті 400 ЦПК України, на правильність висновків судів попередніх інстанцій не впливають та їх не спростовують.
 
Також посилання заявника у своїй касаційній скарзі на порушення судами першої та апеляційної інстанцій процесуальних норм права через відсутність у рішеннях цих судів мотивів відмови, спростовуються змістом цих рішень, які є достатньо вмотивованими та обґрунтованими з грунтовним дослідженням доказів та відповідного законодавства.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Підстави для скасування судових рішень відсутні, а тому касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвали суду першої та апеляційної інстанцій без змін.
 
Враховуючи наведене, відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат, здійсненого судами попередніх інстанцій. Учасниками справи не заявлено до відшкодування судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 та підпунктом 4 пункту 1 Розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України, 
 
Постановив:
 
Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.
 
Ухвалу Індустріального районного суду міста Дніпропетровська                                від 21 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2016 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                          В. В.Пророк 

                                                                                                                      В.С. Висоцька

                                                                                                                      І.М. Фаловська