Постанова
Іменем України 
 
14 листопада 2018 року
м. Київ
 
справа № 347/591/16
 
провадження № 61-9682св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д., 
суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_1,
відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 02 вересня 2016 року у складі судді Турянського І. Є. та рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 17 жовтня 2017  року у складі колегії суддів: Горейко М. Д., Фединяка В. Д., Ясенковенко Л. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
 
Позовну заяву мотивовано тим, що вона є власником житлового будинку АДРЕСА_1 в с. Микитинці Косівського району Івано-Франківської області, в якому з її згоди з 23 січня 2015 року зареєстровано місце проживання ОСОБА_3 та з 25 серпня 2015 року - ОСОБА_2
 
Крім того, ОСОБА_3 оформлений в управлінні праці та соціального захисту населення Косівської районної державної адміністрації як особа, яка здійснює догляд за нею, та отримує виплату (допомогу) у зв'язку з доглядом за інвалідом І групи або особою, яка досягла 80 років.
 
За усною домовленістю між ними відповідачі мали здійснювати за нею догляд, однак своїх зобов'язань не виконували, в її будинку не проживали та ним не користувалися.
 
За результатами перевірки її заяви до управління праці та соціального захисту населення Косівської районної державної адміністрації, останнім встановлено, що ОСОБА_3 фактично не здійснює догляд за нею, унаслідок чого з 01 лютого 2016 року виплату допомоги йому припинено.
 
Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просила визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування її житловим приміщенням.
 
Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 02 вересня 2016 року позов ОСОБА_1. задоволено. 
Визнано ОСОБА_2 та ОСОБА_3. такими, що втратили право користування житловим приміщенням - житловим будинком АДРЕСА_2 Косівського району Івано-Франківської області, який належить на праві власності ОСОБА_1.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. 
 
Рішення суду мотивоване тим, що відповідачі втратили право користування житловим приміщенням на підставі частини другої статті 405 ЦК України.
 
Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 17 жовтня 2017 року рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від   02   вересня 2016 року в частині визнання ОСОБА_2 і ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та в частині розподілу судових витрат змінено. Виключено з мотивувальної частини рішення посилання на частину другу статті 167, статтю 169 ЖК УРСР. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Рішення суду мотивоване тим, що суд першої інстанції обґрунтовано виходив з наявності правових підстав для визнання ОСОБА_2 і ОСОБА_3 особами, які втратили право користування житловим приміщенням, яке належить на праві власності ОСОБА_1
Водночас змінюючи рішення районного суду, апеляційний суд дійшов висновку, що врахування судом першої інстанції норм ЖК УРСР, зокрема статей 167, 169, під час вирішення вказаного спору, є помилковим, оскільки такі не підлягають застосуванню до спірних правовідносин з огляду на обґрунтування позовних вимог.
Крім того, суд першої інстанції не звернув увагу на неможливість вирішення питання про розподіл судових витрат шляхом солідарного їх стягнення.
 
У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у листопаді 2017 року, ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій помилково вважали правомірним визнання відповідачів такими особами, які втратили право користування будинком АДРЕСА_1 в с. Микитинці Косівського району Івано-Франківської області, що належить позивачці на праві приватної власності, на підставі положень статті 405 ЦК України. Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що заявник не проживала за місцем своєї реєстрації. 
Також суди не звернули увагу, що позов пред'явлено від імені позивачки особою, яка не має права представляти її інтереси, оскільки уповноважена довіреністю, в якій міститься застереження щодо неможливості передачі повноважень третім особам.
Крім того, після оголошення апеляційним судом 12 жовтня 2017 року в судовому засіданні перерви в судовому засіданні ОСОБА_3 не було повідомлено про продовження розгляду справи.
 
Ухвалами Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та зупинено виконання рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 02 вересня 2016 року та рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 17 жовтня 2017 року до закінчення касаційного провадження у справі.
 
Відзиви на касаційну скаргу іншими учасниками справи до суду не подано.
 
Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд. 
 
Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. 
 
У березні 2018 року справу передано до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 21 березня 2018 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням призначено до судового розгляду.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно із положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
 
Згідно із частиною другою статті 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. 
 
Задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав, передбачених статтею 405 ЦК України, щодо визнання відповідачів такими особами, які втратили право користування житловим приміщенням будинку, що належить позивачу на праві власності.
 
Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є власником будинку АДРЕСА_1 в с. Микитинці Косівського району Івано-Франківської області, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно (а. с. 49), виданого 18  лютого 2004 року виконкомом Микитинецької сільської ради на підставі рішення від 27 січня 2004 року та Витягом Коломийського міжрайонного бюро техінвентаризації від 18 лютого 2004 року (а. с. 50) про реєстрацію права власності на нерухоме майно.
 
ОСОБА_1, з урахуванням свого похилого віку, дала згоду на реєстрацію у своєму житловому будинку ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (її племінників), з умовою, що останні матимуть право на користування даним жилим приміщенням лише здійснюючи догляд за нею.
 
Догляд за нею з боку ОСОБА_3 було офіційно оформлено в управлінні праці та соціального захисту населення Косівської районної державної адміністрації, а з ОСОБА_2 було досягнуто усної домовленості, що вона буде здійснювати догляд за ОСОБА_1 
 
З листа управління праці та соціального захисту населення Косівської районної державної адміністрації від 03 лютого 2016 року за 
№ к-147/08-38/14 відомо, що ОСОБА_3 фактично не здійснює догляд за ОСОБА_1 (а. с. 13). Компенсаційну виплату, призначену йому як особі, яка здійснює догляд за інвалідом 1 групи або особою, яка досягла 80 років, припинено 01 лютого 2016 року.
 
Відповідно до акта Микитинецької сільської ради від 03 лютого 2016 року № 2233 про обстеження матеріально-побутових умов сім'ї ОСОБА_1 остання проживає в м. Коломиї у квартирі ОСОБА_4 Догляд за ОСОБА_1 ОСОБА_3 не здійснюється (а. с. 15, 16).
 
З довідки виконавчого комітету Микитинецької сільської ради від 12 лютого 2016 року відомо, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстровані в будинку ОСОБА_1, як члени її сім'ї (а. с. 65).
 
Згідно з інформацією виконавчого комітету Микитинецької сільської ради від  15 березня 2016 року за № 77 в будинку ОСОБА_1 окрім неї зареєстровані ОСОБА_3 з 23 січня 2015 року та ОСОБА_2 з 25 серпня 2015 року. Однак, речей, які б свідчили, що в даному господарстві проживають відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 немає. ОСОБА_3 постійно проживає в АДРЕСА_3 в господарстві своєї матері, а ОСОБА_2 - в АДРЕСА_4, Косівського району в господарстві свого брата ОСОБА_5 - батька відповідача ОСОБА_3 (а. с. 19).
 
Таким чином, аналізуючи наявні у справі докази в сукупності із встановленими обставинами, суди обґрунтовано вважали, що відповідачі не проживали у спірному приміщенні з моменту їхньої реєстрації, спільного господарства з позивачкою не вели.
 
Зазначений факт, встановлений на підставі інформації, наданої управлінням праці та соціального захисту населення Косівської районної державної адміністрації та виконавчим комітетом Микитинецької сільської ради, під час розгляду справи відповідачами не спростовано, а також ними не надано доказів того, що вони взагалі були вселені у будинок.
 
Указане свідчить про відсутність ОСОБА_3 та ОСОБА_2 - членів сім'ї ОСОБА_1, за місцем реєстрації в будинку, який належить позивачці на праві власності, без поважних причин, що дає підстави для висновку, що відповідачі втратили право користування житловим приміщенням на підставі частини другої статті 405 ЦК України.
 
Крім того, не є обґрунтованими доводи касаційної скарги про необхідність скасування судових рішень та залишення позовної заяви без розгляду з підстав відсутності у адвоката ОСОБА_6 повноважень на представництво інтересів ОСОБА_1 в суді, оскільки в ході розгляду справи позивач підтримала позовні вимоги. 
 
Рішення апеляційного суду в частині вирішення питання про розподіл судового збору заявником не оскаржується, а тому у касаційному порядку не переглядається.
 
Таким чином, доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
 
Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанцій у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
 
Ураховуючи, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 грудня 2017 року було зупинено виконання оскаржуваних судових рішень, касаційне провадження у справі закінчено, тому виконання рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 02 вересня 2016 року та рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 17 жовтня 2017 року підлягає поновленню.
 
Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від  02  вересня 2016 року в його незміненій частині та рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 17 жовтня 2017 року залишити без змін.
 
Поновити виконання рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 02 вересня 2016 року та рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 17 жовтня 2017 року.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                     Д. Д. Луспеник

Судді:                                                                                                 Б. І. Гулько 

                                                                                                            Є. В. Синельников 

                                                                                                            С. Ф. Хопта 

                                                                                                            Ю. В. Черняк