П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ 
 
14 листопада 2018 року           
м. Київ
                                                                      
Справа № 807/73/15
Провадження № 11-753апп18                                
 
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача Прокопенка О.Б.,
суддів Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Гудими Д. А., Данішевської В. І., Золотнікова О. С., Кібенко О. Р., Князєва В. С., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Рогач Л. І., Саприкіної І. В., Ситнік О. М., Уркевича В. Ю.,
 
розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом 
прокурора Рахівського району Закарпатської області (далі - прокурор) в інтересах держави в особі Закарпатської обласної державної адміністрації, Державного підприємства «Великобичківське лісомисливське господарство» (далі - ДП «Великобичківське лісомисливське господарство») до Рахівської районної державної адміністрації Закарпатської області (далі - Рахівська РДА), третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Державна інспекція сільського господарства в Закарпатській області, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Верхньоводянська сільська рада Рахівського району Закарпатської області (далі - Сільрада), про скасування розпорядження
за касаційною скаргою заступника прокурора Львівської області на ухвали Закарпатського окружного адміністративного суду від 24 червня 2015 року (суддя Рейті С. І.) та Львівського апеляційного адміністративного суду від 8 жовтня 2015 року(судді Кухтей Р. В., Яворський І. О., Нос С. П.),
ВСТАНОВИЛА:
У січні 2015 року прокурор звернувся до суду з позовом до Рахівської РДА, третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Державна інспекція сільського господарства в Закарпатській області, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Сільрада, в якому просив скасувати розпорядження голови Рахівської РДА від 30 березня 2010 року № 296 «Про вилучення земельної ділянки» (далі - Розпорядження).
Позовні вимоги прокурор обґрунтував тим, що Розпорядженням вилучено земельну ділянку загальною площею 0,15 га, яка знаходиться в постійному користуванні ДП «Великобичківське лісомисливське господарство», та переведено до земель запасу Сільради за межами населеного пункту. Прокурор вважає, що, приймаючи вказане Розпорядження, голова Рахівської РДА вийшов за межі наданих йому повноважень, оскільки вказана земельна ділянка знаходиться за межами населеного пункту, а тому повноваження щодо вилучення земельної ділянки відповідно до статті 21 Закону України від 9 квітня 1999 року № 586-ХІV «Про місцеві державні адміністрації» та статті 31 Лісового кодексу України (в редакції, чинній на час винесення Розпорядження) належать до компетенції Закарпатської обласної державної адміністрації.
Закарпатський окружний адміністративний суд ухвалою від 24 червня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 8 жовтня 2015 року, на підставі пункту 1 частини першої статті  157 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній на час ухвалення рішень у справі; далі - КАС) провадження у справі закрив.
Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов висновку, що цей спір не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, оскільки в разі прийняття суб'єктом владних повноважень рішення у сфері земельних відносин (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації) подальше оспорювання такого рішення має вирішуватися у порядку цивільної (господарської) юрисдикції, позаяк виникає спір про право цивільне.
Не погодившись із рішеннями судів попередніх інстанцій, прокурор подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм процесуального права, просить скасувати ухвали судів першої та апеляційної інстанцій, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду. Прокурор вважає, що у правовідносинах немає спору про право цивільне між сторонами, а дослідженню підлягають виключно владні, управлінські рішення та дії відповідача, який у межах спірних правовідносин діє як суб'єкт владних повноважень.
Вищий адміністративний суд України ухвалою від 23 лютого 2016 року відкрив касаційне провадження за скаргою прокурора, витребував справу, копії касаційної скарги надіслав учасникам справи, установив строк для подання заперечень на касаційну скаргу.
19 червня 2018 року Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду постановив ухвалу, якою передав цю справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини шостої статті 346 КАС, а саме у зв'язку з оскарженням учасником справи судового рішення з підстав порушення правил предметної юрисдикції.
Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 2 липня 2018 року прийняла та призначила цю справу до касаційного розгляду в порядку письмового провадження без виклику учасників справи згідно з пунктом 3 частини першої статті 345 КАС.
Відповідач та треті особи відзивів на касаційну скаргу не подали.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та наведені в касаційній скарзі доводи, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення.
Суди попередніх інстанцій установили, що 30 березня 2010 року голова Рахівської РДА прийняв Розпорядження про вилучення земельної ділянки загальною площею 0,15 га, яка знаходиться в постійному користуванні ДП «Великобичківське лісомисливське господарство», в межах території Лужанського лісництва (квартал 4, виділ 38) та переведення її до земель запасу Сільради за межами населеного пункту.
Відповідно до частини першої статті 341 КАС суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Відповідно до частини першої статті 2 КАС (тут і далі - у редакції, чинній на час ухвалення рішень у справі) завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
Частиною другою статті 4 КАС передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Спором адміністративної юрисдикції у розумінні пункту 1 частини першої статті 3 КАС є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.
За правилами пункту  1 частини другої статті 17 КАС  юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.
Ужитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС).
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій, чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
За частиною першою статті 92 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин; далі - ЗК) право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без установлення строку. Права землекористувача визначені статтею 95 ЗК і підлягають  відновленню в разі їх порушення у порядку, встановленому законом.
Відповідно до частини першої статті 149 ЗК земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування.
У разі незгоди землекористувача з вилученням земельної ділянки питання вирішується в судовому порядку (частина десята статті 149 ЗК). 
Відповідно до статті 1 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК у редакції, чинній на час ухвалення рішень у справі) завданням цивільного судочинства є справедливий неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних прав з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
За правилами пункту 1 частини першої статті 15 ЦПК суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.
Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з пунктом 10 частини першої статті 16 ЦК одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Як установили суди попередніх інстанцій та вбачається з матеріалів справи, позов у цій справі подано на захист порушеного права постійного землекористування ДП «Великобичківське лісомисливське господарство»через його незгоду з волевиявленням власника про припинення правовідносин із землекористування шляхом вилучення земельної ділянки за оскаржуваним Розпорядженням як здійсненого через неуповноважений орган.
Зазначене унеможливлює оцінку правовідносин сторін у цій справі як таких, що ґрунтуються на управлінських чи контролюючих функціях однієї сторони стосовно іншої, отже, ця справа не має визначених КАС ознак адміністративного позову. 
Суди попередніх інстанцій належним чином визначили характер спору, суб'єктний склад спірних правовідносин, предмет та підстави заявлених вимог, унаслідок чого дійшли обґрунтованого висновку щодо належності спору до юрисдикції господарського суду, тому наведені в касаційній скарзі доводи про те, що цей спір має розглядатися саме в порядку адміністративного судочинства, є безпідставними.
На підставі частини третьої статті 3 КАС (тут і далі - у редакції, чинній з 
15 грудня 2017 року) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 349 КАС суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.
За правилами частини першої статті 350 КАС суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Керуючись статтями 341, 349, 350, 356, 359 КАС, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
1. Касаційну скаргу заступника прокурора Львівської області залишити без задоволення.
2. Ухвали Закарпатського окружного адміністративного суду від 24 червня 2015 року та Львівського апеляційного адміністративного суду від 8 жовтня 2015 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною й оскарженню не підлягає.
 
Суддя-доповідач | О. Б. Прокопенко
Судді: | Н. О. Антонюк | В. С. Князєв |
| С. В. Бакуліна | Л. М. Лобойко |
| В. В. Британчук | Н. П. Лященко |
| Д. А. Гудима В. І. Данішевська | Л. І. Рогач  І. В. Саприкіна |
| О. С. Золотніков | О. М. Ситнік |
| О. Р. Кібенко | В. Ю. Уркевич |