П О С Т А Н О В А 

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
 
22 листопада 2018 року
м. Київ
 
Справа № 800/262/17
Провадження № 11-599сап18                                     
Велика Палата Верховного Суду у складі:
головуючого судді Князєва В. С.,
судді-доповідача Прокопенка О. Б.,
суддів Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Гудими Д. А., Золотнікова О. С., Кібенко О. Р., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Рогач Л. І., Саприкіної І. В., Ситнік О. М., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., 
за участю:
секретаря судового засідання - Ключник А. Ю.,
учасників справи:
позивача - ОСОБА_3,
представників позивача - ОСОБА_4, ОСОБА_5,
представника Вищої ради правосуддя- Русакової І. Г.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Вищої ради правосуддя (далі - ВРП) про визнання незаконним та скасування рішення
за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 19 квітня 2018 року (у складі колегії суддів Хохуляка В. В., Васильєвої І. А., Пасічник С. С., Ханової Р. Ф., Юрченко В. П.),
УСТАНОВИЛА:
У червні 2017 року  ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати незаконним та скасувати рішення ВРП від 30 травня 2017 року № 1326/0/15-17 про звільнення ОСОБА_3 з посади судді Дніпровського районного суду м. Києва за вчинення істотного дисциплінарного проступку (далі - Рішення ВРП).
Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_3 зазначив, що оскільки він був суддею суду першої інстанції, то і дисциплінарне провадження щодо нього могла порушити та розглянути лише Вища кваліфікаційна комісія суддів України (далі - ВККС).  Таким чином, відкриття дисциплінарного провадження щодо нього відбулося не на підставі закону та в межах повноважень, оскільки за загальною процедурою, визначеною Законом України від 7 липня 2010 року № 2453-VI«Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 2453-VI), відкриття та розгляд дисциплінарних справ стосовно суддів судів першої інстанції відносилося виключно до компетенції ВККС.
Закон України від 8 квітня 2014 року № 1188-VII«Про відновлення довіри до судової влади в Україні» (далі - Закон № 1188-VII) прийнятий не на основі Конституції України, оскільки підписаний особою, яка не набула повноважень на його підписання, не відповідає вимогам законності та верховенства права, а тому не може бути застосований до позивача.
На його думку, Вища рада юстиції (далі - ВРЮ) як орган, який вирішує питання про відповідальність судді за порушення ним присяги, не наділена законом повноваженнями оцінювати законність судового рішення та перевіряти його правовий зміст, дисциплінарна відповідальність суддів не повинна поширюватись на їх зміст. Таким чином, має місце виключно оцінка дискреційних повноважень судді, оцінка судового рішення та правозастосування, що порушує норми національного і міжнародного права.
Позивач також зазначив, що ДругаДисциплінарна палата ВРП, кваліфікуючи дії позивача як істотний дисциплінарний проступок, у своєму рішенні не вказала, яким чином ці висновки в сукупності або кожен із них окремо свідчать про вчинення позивачем дій, які охоплюються поняттям «порушення присяги судді». ВРП застосувала до ОСОБА_3 дисциплінарне стягнення у виді подання про звільнення за діяння, які не могли тягти звільнення з посади станом на 19 лютого 2014 року. Відсутність у рішенні висновку про форму вини судді під час здійснення судочинства робить неможливим притягнення судді до відповідальності.
Конституція України та Закон України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII«Про прокуратуру» не передбачають повноважень прокуратури щодо перевірки суддів. Дисциплінарним органом допущено до розгляду заяву, яка подана поза межами повноважень і всупереч вимогам законодавства, що викликає сумнів щодо об'єктивності та неупередженості при проведенні перевірки позивача.
Крім того, ОСОБА_3 зазначив, що норми Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у різних редакціях містили строки застосування дисциплінарних стягнень, тому, на думку позивача, немає підстав стверджувати про необхідність застосування зворотної дії закону в часі, оскільки Закон України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України від 12 лютого 2015 року № 192-VIII«Про забезпечення права на справедливий суд» не містить норм щодо пом'якшення відповідальності у формі встановлення строків застосування дисциплінарних стягнень.
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду рішенням від 19 квітня 2018 рокув задоволенні позову відмовив.
Відмовляючи в задоволенні позову, цей суд, дослідивши зміст оскаржуваного позивачем Рішення ВРП, зазначив, що обумовлених підстав для скасування цього Рішення, які передбачені частиною другою статті 57 Закону України від 21 грудня 2016 року «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798-VIII), немає, оскільки зазначене Рішення прийнято та підписано повноважним складом ВРП, де визначені законом підстави звільнення судді та наведено мотиви, з яких ВРП дійшла відповідних висновків.
Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, зокрема щодо дослідження та перевірки висновків, що викладені в дискреційному акті, просив скасувати рішення цього суду та ухвалити нове - про задоволення позову.
Скарга мотивована порушенням права ОСОБА_3 на доступ до правосуддя та ефективний засіб юридичного захисту, гарантований статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція), оскільки суд першої інстанції всупереч практиці Європейського суду з прав людини стосовно судового контролю за дискреційними адміністративними актами не здійснив дослідження такого акта, як рішення ВРП на предмет перевірки об'єктивності та обґрунтованості висновків, що зроблені в ньому.  
Зазначає, що відповідачем зроблено висновок про притягнення судді ОСОБА_3 до дисциплінарної відповідальності у зв'язку з реалізацією ним дискреційних повноважень, за які згідно з нормами міжнародного та національного права не може бути притягнуто до відповідальності; ВРП не вказано жодного із діянь судді ОСОБА_3, які б охоплювались поняттям «порушення суддею присяги». Кваліфікуючи дії позивача як істотний дисциплінарний проступок та не зазначивши конкретних порушень присяги, які могли бути підставою для звільнення ОСОБА_3, ВРП фактично застосувала до нього дисциплінарне стягнення у виді подання про звільнення позивача за діяння, які не могли тягти звільнення з посади станом на 19 лютого 2014 року.
У відзиві на апеляційну скаргу ВРП вказала на відсутність підстав для її задоволення, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене ним з додержанням норм матеріального і процесуального права. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
У судовому засіданні ОСОБА_3 та його представники, представник ВРП підтримали, відповідно, апеляційну скаргу та відзив на неї, надали пояснення, аналогічні наведеним у зазначених процесуальних документах доводам. 
Дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи та аргументи відзиву ВРП, заслухавши позивача, його представників та представника відповідача, Велика Палата Верховного Суду переглянула оскаржуване судове рішення і не виявила порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати.
У ході розгляду справи суд установив таке.
ОСОБА_3 Указом Президента України від 17 червня 2008 року № 553/2008 призначений на посаду судді Дніпровського районного суду м. Києва строком на п'ять років. Постановою Верховної Ради України від 16 травня 2013 року № 249-VII обраний суддею цього суду безстроково.
Заступником Генерального прокурора України Бачуном О. В. 8 грудня 2014 року до Тимчасової спеціальної комісії з перевірки суддів судів загальної юрисдикції (далі - ТСК) подано заяву про проведення спеціальної перевірки щодо судді ОСОБА_3
У заяві зазначалося, що суддя ОСОБА_3 ухвалами Дніпровського районного суду м. Києва від 19 лютого 2014 року у справах № 755/5453/14-к, № 755/5454/14-к обрав запобіжний захід у вигляді тримання під вартою осіб - учасників масових акцій протесту в період із 21 листопада 2013 року до набрання чинності Законом 1188-VII, у зв'язку з їхньою участю у таких акціях. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 3 згаданого Закону суддя повинен пройти перевірку.
Листом секретаря ТСК від 29 лютого  2016 року заява заступника Генерального прокурора України стосовно проведення спеціальної перевірки судді Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_3 та пов'язані з її розглядом матеріали направлені до ВРЮ для розгляду за загальною процедурою, оскільки ТСК з перевірки суддів не встигла прийняти рішення щодо заяви до закінчення своїх повноважень.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу матеріалу між членами ВРЮ від 14 квітня 2016 року згадану заяву передано члену ВРЮ Малашенковій Т. М. для проведення перевірки. За результатами перевірки член ВРЮ висновком від  3 червня 2016 року запропонувала відкрити дисциплінарну справу стосовно судді ОСОБА_3
Дисциплінарна секція ВРЮ на засіданні 14 червня 2016 року дійшла висновку про наявність підстав для відкриття дисциплінарної справи стосовно судді ОСОБА_3
Ухвалою ВРЮ від 14 липня 2016 року відкрито дисциплінарну справу стосовно судді Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_3
12 січня 2017 року ВРЮ прийнято рішення про реорганізацію ВРЮ у ВРП, набуття членами ВРЮ статусу членів ВРП та здійснення повноважень членів ВРП.
Рішенням ВРП від 2 лютого 2017 року утворено Дисциплінарні палати та затверджено їх персональний склад. Розгляд дисциплінарної справи, відкритої стосовно судді ОСОБА_3, продовжено Другою Дисциплінарною палатою ВРП.
Друга Дисциплінарна палата ВРП прийняла рішення від 20 лютого 2017 року про притягнення судді ОСОБА_3 до дисциплінарної відповідальності та застосування до нього дисциплінарного стягнення у виді подання про звільнення з посади.
Рішення Другої Дисциплінарної палати ВРП про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді ОСОБА_3 оскаржено останнім до ВРП.
ВРП своїм рішенням від 25 квітня 2017 року залишила без змін рішення Другої Дисциплінарної палати ВРП від 20 лютого 2017 року про притягнення судді ОСОБА_3 до дисциплінарної відповідальності.
15 травня 2017 року до ВРП надійшло подання Другої Дисциплінарної палати ВРП про звільнення судді ОСОБА_3 з посади на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України.
Протоколом автоматизованого розподілу матеріалу від 15 травня 2017 року члена ВРП Олійник А. С. визначено доповідачем у цій справі. За результатами перевірки відомостей, викладених у поданні, доповідач-член ВРП дійшла висновку про наявність підстав для звільнення судді ОСОБА_3 з посади судді.
30 травня 2017 року ВРП прийняла рішення № 1326/0/15-17, яким вирішила звільнити ОСОБА_3 з посади судді Дніпровського районного суду м. Києва за вчинення істотного дисциплінарного проступку на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України.
Таким чином, між сторонами виник спір щодо прийнятого ВРП рішення про звільнення ОСОБА_3 з посади судді Дніпровського районного суду м. Києва за вчинення істотного дисциплінарного проступку.
Мотивами прийняття такого рішення стали встановлені Другою Дисциплінарною палатою ВРП факти порушення суддею норм кримінального процесуального закону, що призвели до негативних наслідків, які фактично виявились у порушенні завдань кримінального судочинства та прав ОСОБА_11 і ОСОБА_12, зокрема основоположного права на свободу.
Суддя ОСОБА_3, постановляючи ухвали про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до ОСОБА_11 і ОСОБА_12, не забезпечив дотримання приписів Конституції України та Конвенції, не виконав покладених на нього професійних обов'язків, не забезпечив у межах своїх повноважень дотримання принципів самостійності судів і неупередженості суддів, конституційних засад судочинства.
Надаючи оцінку викладеним у скарзі та відзиві на неї доводам учасників справи, ВеликаПалата Верховного Суду керується таким.
Згідно з частиною четвертою статті 22 КАС Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні справи щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності ВРП.
За статтею 126 Конституції України незалежність і недоторканність судді гарантується Конституцією та законами України.
Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні визначає Закон України «Про судоустрій і статус суддів».
Питання про звільнення судді з підстав, передбачених пунктами 4-6 частини п'ятої статті 126 Конституції України (порушення суддею вимог щодо несумісності, порушення суддею присяги, набрання законної сили обвинувальним вироком щодо нього), ВРЮ розглядає після надання ВККС, іншим суб'єктом у випадках, визначених законом, відповідного висновку або за власною ініціативою.
Відповідно до частин першої, другої статті 112 Закону України від 2 червня 2016 року
№ 1402-VII «Про судоустрій і статус суддів» суддя може бути звільнений з посади виключно з підстав, визначених частиною шостою статті 126 Конституції України. Рішення про звільнення судді з посади ухвалює ВРП у порядку, встановленому Законом України від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон№ 1798-VIII).
Пунктом 3 частини шостої статті 126 Конституції України визначено підстави для звільнення судді, зокрема, звільнення за вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов'язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді.
Законом № 2453-VІ (в редакції, чинній на час відкриття дисциплінарної справи) визначались підстави та порядок застосування до судді дисциплінарної відповідальності.
Законом № 1188-VII визначено правові та організаційні засади проведення спеціальної перевірки суддів судів загальної юрисдикції. Для реалізації цього Закону утворена ТСК.
На обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_3 посилається на виключний перелік повноважень прокуратури, де не передбачено право посадових осіб прокуратури з власної ініціативи звертатись до відповідних органів (в цьому випадку ТСК) з метою перевірки діяльності суддів.
Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, суддя ОСОБА_3 ухвалами від 19 лютого 2014 року обрав запобіжний захід у вигляді тримання під вартою щодо осіб - учасників масових акцій протесту в період із 21 листопада 2013 року до набрання чинності Законом № 1188-VII.
Відповідно до частини другої статті 2 зазначеного Закону заяви про проведення перевірки індивідуально визначеного судді (суддів) згідно зі статтею 3 цього Закону подаються юридичними або фізичними особами у письмовій формі до ТСК.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 3 Закону № 1188-VII суддя суду загальної юрисдикції підлягає перевірці у разі прийняття ним одноособово або у колегії суддів таких рішень про обрання запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою, залишення їх без змін, продовження строку тримання під вартою, обвинувальних вироків щодо осіб, які були учасниками масових акцій протесту в період з 21 листопада 2013 року до дня набрання чинності цим Законом, у зв'язку з їх участю у таких акціях.
Відповідно до частини п'ятої статті 2 цього Закону заяви, щодо яких ТСК не встигла прийняти рішення до закінчення своїх повноважень, передаються до ВРЮ для продовження їх розгляду за загальною процедурою.
Згідно з пунктом 33 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону 
№ 1402-VII заяви, які передані ТСК ВРЮ відповідно до частини п'ятої статті 2 Закону № 1188-VII, дисциплінарні органи ВРП розглядають у порядку та строки, встановлені законом для здійснення дисциплінарного провадження. 
Підпунктом 1 пункту 16^1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України встановлено, що до утворення ВРП її повноваження здійснює ВРЮ. До обрання (призначення) членів ВРП цей орган діє у складі членів ВРЮ.
Відповідно до пункту 4 розділу ІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону 
№ 1798-VIII ВРЮ реорганізовано і створено ВРП. 
Скарги на рішення відповідного органу про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді чи прокурора у дисциплінарних справах, не розглянуті ВРЮ до набрання чинності Законом № 1402-VIII, розглядаються ВРП (абзац другий пункту 18 розділу ІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону).
Абзацом другим пункту 19 розділу ІІІ «Прикінцеві та перехідних положення» Закону № 1798-VIII рішення ВККС про направлення рекомендації до ВРЮ для вирішення питання щодо внесення подання про звільнення судді з посади, прийняті до набрання чинності Законом № 1402-VIII, ВРП розглядає в порядку, встановленому главою 6 розділу II цього Закону. За результатом розгляду ВРП може прийняти рішення про звільнення судді з посади на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України.
Відповідно до пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України (у редакції Закону України від 2 червня 2016 № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя») підставою для звільнення судді є вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов'язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді.
Згідно із частинами першою та третьою статті 56 Закону № 1798-VIII питання про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 2, 3, 5 та 6 частини шостої статті 126 Конституції України, розглядається на засіданні ВРП.
Питання про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 3 та 6 частини шостої статті 126 Конституції України (вчинення суддею істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов'язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді; порушення суддею обов'язку підтвердити законність джерела походження майна), ВРП розглядає на підставі подання Дисциплінарної палати про звільнення судді.
Як убачається з матеріалів справи, 20 лютого 2017 року Друга Дисциплінарна палата ВРП прийняла рішення про притягнення судді ОСОБА_3 до дисциплінарної відповідальності та застосування до нього дисциплінарного стягнення у виді подання про звільнення з посади.
Відповідно до положень статті 51 Закону № 1798-VIII рішення Дисциплінарної палати може бути оскаржено, правом такого оскарження і скористався позивач.
З матеріалів справи вбачається, що аргументи для обґрунтування адміністративного позову містяться в основі скарги ОСОБА_3 до ВРП на рішення про притягнення його до дисциплінарної відповідальності та були предметом дослідження. 
ВРП рішенням від 25 квітня 2017 року залишила без змін рішення Другої Дисциплінарної палати ВРП від 20 лютого 2017 року про притягнення судді Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_3 до дисциплінарної відповідальності.
Відповідно до абзацу п'ятого пункту 12.39 глави 12 Регламенту Вищої ради правосуддя, затвердженого рішенням ВРП від 24 січня 2017 року № 52/0/15-17 (далі - Регламент), рішення про застосування до судді дисциплінарного стягнення у виді подання про звільнення судді з посади передається для розгляду до ВРП.
Суддя, стосовно якого розглядається питання про звільнення, повідомляється про засідання ВРП у порядку, визначеному цим Законом. Неявка судді на засідання незалежно від причин не перешкоджає розгляду питання за його відсутності (частина третя статті 56 Закону № 1798-VIII).
Так, судом установлено, що на засідання ВРП суддя ОСОБА_3 не з'явився, представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 просив ухвалити рішення про відмову у притягненні судді Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_3 до дисциплінарної відповідальності.
Заслухавши доповідача - члена ВРП, пояснення представника судді ОСОБА_3 -ОСОБА_4., дослідивши матеріали дисциплінарної справи, ВРП прийняла рішення від 30 травня 2017 року № 1326/0/15-17, яким вирішила звільнити ОСОБА_3 з посади судді Дніпровського районного суду м. Києва за вчинення істотного дисциплінарного проступку на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України, результати голосування членів ВРП: «за» - 17, «проти» - 0, «не брали участь в голосуванні» - 0.
Мотивами прийняття такого рішення стали встановлені Другою Дисциплінарною палатою ВРП факти порушення суддею норм кримінального процесуального закону, що призвели до негативних наслідків, які фактично виявились у порушенні завдань кримінального судочинства та прав ОСОБА_11 і ОСОБА_12, зокрема основоположного права на свободу.
Суддя ОСОБА_3, постановляючи ухвали про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до ОСОБА_11 і ОСОБА_12, не забезпечив дотримання приписів Конституції України та Конвенції, не виконав покладених на нього професійних обов'язків, не забезпечив у межах своїх повноважень дотримання принципів самостійності судів і неупередженості суддів, конституційних засад судочинства.
Положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у поєднанні з положеннями Кодексу суддівської етики та роз'яснень до нього, затверджених рішенням Ради суддів України від 4 лютого 2016 року № 1, а також Бангалорських принципів від 19 травня 2006 року (схвалені резолюцією Економічної і соціальної Ради ООН від 27 липня 2007 року № 2006/23) встановлюють, що суддя повинен бути прикладом неухильного додержання вимог закону і принципу верховенства права, присяги судді, а також дотримання високих стандартів поведінки з метою зміцнення довіри громадян у чесність, незалежність, неупередженість та справедливість суду.
Рішення приймається за внутрішнім переконанням кожного члена ВРП, оскільки на ВРП покладений обов'язок формування в Україні якісного суддівського корпусу з професійних кадрів високого рівня кваліфікації з урахуванням їхніх особистих та моральних якостей, необхідних для здійснення правосуддя. Отже, жоден інший суб'єкт чи орган, у тому числі і суд, не може здійснювати втручання у здійснення суб'єктом владних повноважень своєї компетенції, зокрема, компетенції ВРП щодо призначення судді, звільнення судді.
Відповідно до частини другої статті 57 Закону № 1798-VIII рішення ВРП про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 3 та 6 частини шостої статті 126 Конституції України, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав:
1) склад ВРП, який ухвалив відповідне рішення, не мав повноважень його ухвалювати;
2) рішення не підписано будь-ким із складу членів ВРП, які брали участь у його ухваленні;
3) рішення не містить посилань на визначені законом підстави звільнення судді та мотиви, з яких ВРП дійшла відповідних висновків.
Дослідивши зміст оскаржуваного позивачем Рішення ВРП, підстав для скасування цього Рішення, які передбачені частиною другою статті 57 Закону № 1798-VIII, немає, оскільки зазначене Рішення прийнято та підписано повноваженим складом ВРП, де визначені законом підстави звільнення судді та наведено мотиви, з яких ВРП дійшла відповідних висновків.
Щодо інших аргументів, наведених в апеляційній скарзі, слід зазначити, що вони стосуються незгоди ОСОБА_3 із висновками Другої Дисциплінарної палати ВРП, зазначеними в рішенні, які були предметом перевірки ВРП та містяться в рішенні ВРП від 25 квітня 2017 року про залишення без змін рішення Другої Дисциплінарної палати ВРП від 20 лютого 2017 року. 
Щодо посилання ОСОБА_3 в апеляційній скарзі на невідповідність Закону 
№ 1188-VII вимогам законності та верховенства права як такого, що підписаний особою, яка не набула повноважень на його підписання, то Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що встановлення законності нормативно-правового акта, зокрема Закону, в порядку розгляду цієї адміністративної справи є абсолютно неприйнятним. Адміністративне провадження у цій відкрито з підстав оскарження позивачем рішення ВРП - суб'єкта владних повноважень. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси (частина перша статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України).
Ураховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, правові висновки Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду скаржником не спростовані.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315, частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
ОскількиВелика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що суд прийняв правильне і законне рішення, апеляційну скаргу ОСОБА_3 слід залишити без задоволення, а рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 19 квітня 2018 року - без змін.
Керуючись статтями 243, 250, 266, 308, 315, 316, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата Верховного Суду
 
ПОСТАНОВИЛА:
1. Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.
2. Рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 19 квітня 2018 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий | В. С. Князєв
Суддя-доповідач | | О. Б. Прокопенко |
Судді:                                            Н. О. Антонюк | Н. П. Лященко |
С. В. Бакуліна                                                        В. В. Британчук | Л. І. Рогач                                          І. В. Саприкіна |
Д. А. Гудима | О. М. Ситнік |
О. С. Золотніков | О. С. Ткачук |
О. Р. Кібенко | В. Ю. Уркевич |
Л. М. Лобойко | |