Постанова
Іменем України
12 грудня 2018 року 
м. Київ
справа № 645/1158/17-ц
провадження № 61-2161св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Стрільчука В. А.,
суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Ступак О. В.,                 Усика Г. І.,
позивачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,
 
відповідач - ОСОБА_5,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Фрунзенського районного суду                м. Харкова від 27 липня 2017 року у складі судді Бондарєвої І. В. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від  01 листопада 2017 року у складі колегії суддів:  Кіся П. В., Кружиліної О. А., Хорошевського О. М.,
ВСТАНОВИВ:
У березні 2017 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_5 про визначення порядку користування земельною ділянкою.
На обґрунтування позовних вимог зазначили, що рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 17 лютого 2015 року, з урахуванням рішення Апеляційного суду Харківської області від 02 лютого 2016 року, припинено спільну часткову власність сторін на будинок АДРЕСА_1 та сторони набули право власності на зблоковані одноквартирні житлові будинки. 
Посилаючись на абзац 3 частини шостої статті 120 ЗК України, частину третю статті 121 ЗК України та з урахуванням уточнених позовних вимог, позивачі просили визначити порядок користування вказаною земельною ділянкою відповідно до інформації щодо правового врегулювання земельних відносин через встановлення умов користування земельною ділянкою, наданої Товариством з обмеженою відповідальністю «ШК-Проект», виділивши у користування кожного співкористувача по 1/3 частині земельної ділянки з наданням 2/3 частини земельної ділянки у спільне користування позивачів, з урахуванням можливості проїзду до кожної з виділених частин земельної ділянки таким чином: межу розподілу земельної ділянки, яка відділяє її частину у спільне користування             ОСОБА_4 та ОСОБА_3 від частини земельної ділянки, яка виділяється у користування ОСОБА_5, провести від точки І, яка розташована на огорожі з боку вул. Водогінній, навпроти лінії поділу будинку літ. «А-1», далі - по лінії поділу буднику літ. «А-1» та прибудов до точки ІІ, далі по земельній ділянці до точки ІІІ на межі з земельною ділянкою АДРЕСА_2 на відстані 13,50 м від правого верхнього кута межі земельної ділянки, або на огорожі, на відстані 12,32 м від її кута; виділити у спільне користування сторін частину земельної ділянки, шириною 3,4 м, що примикає до тамбуру літ. «А7» і продовжується від межі земельної ділянки зі сторони вулиці Водогінної до лінії розподілу земельної ділянки. 
Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27 липня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від              01 листопада 2017 року, в позові відмовлено. 
Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що проведення виділу частки позивачів у натурі та припинення права спільної з   ОСОБА_5 часткової власності за рішенням Апеляційного суду Харківської області від 02 березня 2016 року, не є підставою для визначення іншого, ніж раніше встановленого рішенням суду порядку користування земельною ділянкою.
У листопаді 2017 року ОСОБА_3 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на рішення судів першої та апеляційної інстанцій, у якій просив скасувати вказані рішення та ухвалити нове про задоволення позову.
26 січня 2018 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_3
У лютому 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_5 на касаційну скаргу ОСОБА_3
У лютому 2018 року  справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що судами першої та апеляційної інстанцій не враховано, що набуття права власності на жилий будинок надає позивачу право застосування до спірних правовідносин положень абзацу 3 частини шостої статті 120 ЗК України, пункту «г» частини першої статті 121 ЗК України, оскільки спірний будинок розташовано на земельній ділянці комунальної власності. 
Судами не враховано, що рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова 1987 року не є правовстановлюючим документом, не є актом цивільного законодавства, не є судовим рішенням за перетворювальним позовом. Воно містить правові висновки щодо користування земельною ділянкою у 1987 році, відповідно до обставин, що розглядалися судом, і не може бути доказом для вказаної справи. Правові висновки про визначення порядку користування земельною ділянкою у 1987 році не є преюдиційними, оскільки стосуються осіб, які були сторонами у справі, що визначені судом за відповідними правовідносинами. Наслідком рішення Фрунзенського районного суду 1987 року не є встановлення, припинення або зміна правовідносин. 
При розгляді справи апеляційним судом не виконані вимоги пунктів 2, 3 частини першої статті 301 ЦПК України 2004 року щодо розгляду обставин справи, що є підставою позову, а також доказів цих обставин. 
Відзив на касаційну скаргу мотивовано тим, що згідно з чинним законодавством України рішенням суду не може бути надано у користування відповідну земельну ділянку, оскільки це є виключно компетенцією органів місцевого самоврядування та/або органів державної влади на підставі статті 116 ЗК України. Ухвалення такого рішення є втручанням у діяльність органів державної влади та місцевого самоврядування, що заборонено законом.
До виділу ідеальних часток позивачі були співвласниками домоволодіння, тому питання про порядок користування земельною ділянкою вирішено рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 03 грудня                   1987 року. 
Жодна норма закону, на яку посилається ОСОБА_3 не містить вимог поділу земельної ділянки в рівних частинах між землекористувачами з урахуванням правовідносин, які існують між сторонами у справі. 
Об'єкт нерухомості, на який ОСОБА_3 та ОСОБА_4 отримали право приватної власності, був у спільній часткової власності сторін, тому суди правильно застосували частину четверту статті 120 ЗК України до спірних правовідносин. 
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваного судового рішення, обговоривши доводи касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що на час розгляду справи сторони є співвласниками жилого будинку АДРЕСА_1, де зареєстровані та проживають (а.с. 14). 
Відповідно до договору купівлі-продажу від 30 грудня 1970 року                 ОСОБА_6, правонаступником якого є позивач ОСОБА_3, та             ОСОБА_4 придбали у рівних частинах кожний 37/100 частин будинку             АДРЕСА_1, тобто по 37/200 частин кожний               (а.с. 11). 
ОСОБА_3 набув право власності на 37/200 жилого будинку АДРЕСА_1 з відповідною частиною надвірних будівель на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 04 лютого            2006 року, після смерті батька ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 13).
ОСОБА_5 придбав 63/100 частини жилого будинку з належною частиною надвірних споруд, що знаходиться у АДРЕСА_1, згідно з договором купівлі-продажу від 07 вересня 2000 року, укладеного з ОСОБА_7, яка набула право власності на підставі договору купівлі-продажу від 18 грудня 1979 року.
Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи, сторонами визнані та не оспорено. 
Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 02 березня 2016 року проведено виділ спільної частки ОСОБА_3, ОСОБА_4 у жилому будинку АДРЕСА_1
Виділено ОСОБА_3, ОСОБА_3 на їх спільну ідеальну частку 37/100 частини у жилому будинку АДРЕСА_1 такі будівлі та споруди: у жилому будинку літ. «А-1» - жиле приміщення 2-2 площею 9,6 кв. м, жиле приміщення 2-3 площею 6,1 кв. м; виділено також у жилій прибудові літ. «А1-1» - приміщення 2-6 площею 8,0 кв. м; у прибудові                 літ. «а2» - жиле приміщення 2-1 площею 10,9 кв. м, у прибудові літ «а3» - кухню 2-4 площею 6,5 кв. м, коридор 2-5 площею 4,4 кв. м, комору 2-7 площею 0,5 кв. м; у тамбурі літ. «а6» - тамбур ІІ площею 4,2 кв. м; по іншим будівлям та спорудам - ганок літ. «а5», сарай літ. «Б», вбиральню літ. «Ж», огорожу № 1, ворота № 9. 
Виділено ОСОБА_5 на належні йому 63/100 частин у жилому будинку  АДРЕСА_1 такі будівлі та споруди: у жилому будинку літ. «А-1» - коридор 1-1 площею 3,4 кв. м, жиле приміщення 1-2 площею 13,8 кв. м, комору 1-3 площею 1,7 кв. м; виділено також у жилій прибудові літ. «А2-1» - жиле приміщення 1-4 площею 11,3 кв. м, коридор              1-5 площею 5,3 кв. м, кухню 1-6 площею 11,1 кв. м; в тамбурі літ. «а7» приміщення тамбуру ІІІ площею 3,1 кв. м; щодо інших будівель та споруд: сарай літ. «К», вбиральня літ. «Л», льох літ. «М», огорожа № 3, вигрібна яма № 7, ворота № 10, хвіртка № 11, огорожа № 12, змощення 1. 
Будівлі та споруди, що виділені ОСОБА_3 та ОСОБА_4, залишені у їх спільній частковій власності по 1/2 частині за кожним. 
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 03 грудня 1987 року   визначено порядок користування спірною земельною ділянкою площею                 1 628 кв. м згідно з висновком технічної експертизи від 06 серпня 1987 року, відповідно до розміру часток первісних співвласників. 
ОСОБА_7, правонаступником якої є ОСОБА_5, виділено у користування земельну ділянку площею 1 026 кв. м, розташовану з боку домоволодіння АДРЕСА_2, ОСОБА_6 і ОСОБА_4 залишено у користування земельну ділянку площею 602 кв. м з боку домоволодіння № 1 (а.с. 44, 45).
На виконання вказаного судового рішення судовим виконавцем Фрунзенського районного суду м. Харкова 25 серпня 1988 року у присутності співвласників ОСОБА_6, правонаступником якого є позивач,              ОСОБА_4 та ОСОБА_7, правонаступником якої є ОСОБА_8, складено акт реального поділу земельної ділянки, отже, це судове рішення виконано (а.с. 46).
Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що рішенням Фрунзенського районного суду                м. Харкова від 03 грудня 1987 року визначено порядок користування спірною земельною ділянкою площею 1 628 кв. м згідно з висновком технічної експертизи від 06 серпня 1987 року, а саме: ОСОБА_7, правонаступником якої є ОСОБА_5, виділено у користування земельну ділянку площею 1 026 кв. м, розташовану з боку домоволодіння АДРЕСА_2, а ОСОБА_3 і ОСОБА_4 залишено у користування земельну ділянку площею 602 кв. м з боку домоволодіння № 1 (а.с. 44, 45). На виконання вказаного судового рішення 25 серпня 1988 року судовим виконавцем у присутності співвласників ОСОБА_6, правонаступником якого є позивач, ОСОБА_4 та ОСОБА_7, правонаступником якої є ОСОБА_8, складено акт реального поділу земельної ділянки (а.с. 46).
З огляду на вказане, до позивача ОСОБА_3, як до спадкоємця   ОСОБА_6, перейшло право користування спірною земельною ділянкою у межах та у порядку, визначеному рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 03 грудня 1987 року, тому відсутні підстави для зміни порядку користування земельною ділянкою у інший спосіб, ніж встановлений рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від                       03 грудня 1987 року.
Верховний Суд погоджується з таким висновком судів першої та апеляційної інстанцій, з огляду на таке. 
Частиною першою статті 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб з визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Відповідно до статей  364, 367 ЦК України  кожен із співвласників має право на виділ його частки майна, що є у спільній частковій власності в натурі або його поділ з дотриманням вимог статті 183 цього Кодексу.
Аналогічне положення закріплено в частині третій статті 88 ЗК України.
Частиною першою цієї статті передбачено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. 
Оскільки володіння та порядок користування земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, в тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, то при застосуванні статті 88 ЗК України при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, які пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або жилий будинок, необхідно брати до уваги цю угоду. Це правило стосується тих випадків, коли житловий будинок поділено в натурі. 
За правилом частини другої статті 120 ЗК України, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Аналогічну норму містила і стаття 30 ЗК України                   1990 року.
При відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об'єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, необхідно враховувати таке.
Згідно з частиною четвертою статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За  цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість.
Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено в договорі відчуження нерухомості. 
Саме до такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 15 травня 2017 року у справі № 6-841цс16. 
Судами встановлено, що рішенням Апеляційного суду Харківської області від 02 березня 2016 року проведено виділ спільної частки ОСОБА_3, ОСОБА_4 у жилому будинку АДРЕСА_1. 
Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, що згідно з рішеннями Фрунзенського районного суду м. Харкова від 17 лютого 2015 року та Апеляційного суду Харківської області від                          02 березня 2016 року виділ спільної частки позивачів у спірному будинку здійснено з урахуванням ідеальних часток сторін у праві власності, а також порядку користування відповідним будинком, що склався між його співвласниками, який існував і на момент ухвалення рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 03 грудня 1987 року. 
Верховний Суд зауважує, що доводи касаційної скарги щодо припинення спільної часткової власності на спірний будинок та набуття права власності на виділені частини у позивачів, що стало підставою для виникнення права на отримання земельної ділянки у розмірі, зазначеному в позові, на підставі абзацу 3 частини шостої статті 120, пункту «г» частини першої та частини третьої статті 121 ЗК України, не заслуговують на увагу з огляду на таке. 
Відповідно до частини четвертої статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.
З огляду на те, що позивачам належить на праві власності 37/100 частини будинку АДРЕСА_1, а ОСОБА_5 63/100 частини, з урахуванням яких здійснено відповідний виділ, тому вимоги позивачів про встановлення іншого порядку користування спірною земельною ділянкою, за яким їм треба виділити 2/3 частини спірної земельної ділянки є необґрунтованими.   
Спірна земельна ділянка перебувала у користуванні сторін у справі до виділення відповідної частки зі спільної часткової власності, тому відсутні підстави для висновку про регулювання спірних правовідносин положеннями абзацу 3 частини шостої статті 120, пункту «г» частин першої та третьої статті 121 ЗК України. 
З огляду на вказані положення закону та встановлені судами фактичні обставин, Верховний Суд дійшов висновку, що якщо суд установить, що співвласники визначили порядок користування й розпорядження земельною ділянкою, для зміни якого підстав немає, він ухвалює рішення про відмову в позові про зміну порядку користування такою земельною ділянкою. Якщо ж погодженого або встановленого порядку користування земельною ділянкою немає, то суд установлює порядок користування земельною ділянкою з дотриманням часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном.
З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що доводи касаційної скарги не спростовують висновки судів першої та апеляційної інстанцій, зводяться до переоцінки доказів у справі та незгоди                  ОСОБА_3 із ухваленими у справі судовими рішеннями.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча               пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).
Суди першої та апеляційної інстанцій повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи та ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому Верховний Суд погоджується з висновком судів першої апеляційної інстанцій про відсутність підстав для зміни порядку користування спірною земельною ділянкою.
Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 01 листопада 2017 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                               В. А. Стрільчук
Судді:                                                                                                            В. О. Кузнєцов
                                                                                                            А.С. Олійник
                                                                                                            О.В. Ступак
                                                                                                            Г.І. Усик