Постанова
Іменем України
04 грудня 2018 року
м. Київ
справа № 168/1/16-к
провадження № 51-1125 км 18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                               ОСОБА_1 ,
суддів                                                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 ,
прокурора                                                    ОСОБА_5 , 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції, на ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 11 жовтня 2016 року у кримінальному провадженні за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Нова Вижва Старовижівського району Волинської області, жителя АДРЕСА_1 , у силу ст. 89 КК такого, що не має судимості, 
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 125, ч. 3 ст. 185,      ст. 198 КК.
Зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і встановлені ними обставини
Вироком Старовижівського районного суду Волинської області від 27 квітня                2016 року  ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 125 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік; за ст. 198 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки. 
На підставі ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначено  ОСОБА_6 покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки. 
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки з покладенням обов`язків, передбачених пунктами 2-4 ч. 1 ст. 76 КК.
За ч. 3 ст. 185 КК ОСОБА_6 визнано невинуватим і виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК у зв`язку з недоведеністю його вини у вчиненні даного кримінального правопорушення. 
Вирішено питання речових доказів у кримінальному провадженні. 
За вироком суду  ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 02 серпня 2015 року о 01:00, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись в приміщенні нічного клубу «Люкс», що розташований по вул. Незалежності, 57            в смт. Стара Вижівка Волинської області, на ґрунті особистих неприязних відносин, умисно завдав ОСОБА_7 декілька ударів кулаком в обличчя та по тулубу останнього, заподіявши йому легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Він же, 06 жовтня 2015 року о 22:00, перебуваючи за місцем свого проживання по АДРЕСА_1 , дізнавшись від ОСОБА_8 про те, що останній викрав бензопилу марки «Shtil-180» та мотокосу марки «EURO CRAFT», заздалегідь не обіцяючи, придбав завідомо одержане злочинним шляхом майно, яке зберігав у своєму господарстві та в подальшому 07 жовтня 2015 року збув його шляхом продажу на ринку в смт. Стара Вижівка.
Окрім того,  ОСОБА_6 органами досудового розслідування обвинувачувався у тому, що він 28 березня 2015 року о 00:15, діючи за попередньою змовою з ОСОБА_9 (особою, щодо якої виділено матеріали в окреме провадження), з метою вчинення крадіжки, зайшли на прилеглу територію багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_2 , де ОСОБА_6 , залишався на вулиці з метою слідкувати за тим, щоб до будинку ніхто не йшов, а ОСОБА_9 через вікно проник в квартиру АДРЕСА_3 , вказаного будинку, звідки таємно викрав належне потерпілій ОСОБА_10 майно загальною вартістю 7 984,54 грн. Після чого, ОСОБА_9 вистрибнув з квартири через вікно, сів в автомобіль до ОСОБА_6 та разом з останнім втекли з місця вчинення злочину.
Дії обвинуваченого ОСОБА_6 органом досудового розслідування кваліфіковані як таємне викрадення чужого майна, поєднаного з проникненням у житло, вчинене за попередньою змовою групою осіб, тобто за ч. 3 ст. 185 КК.
Виправдовуючи  ОСОБА_6 за епізодом крадіжки майна ОСОБА_10 , суд першої інстанції виходив з того, що в справі відсутні достатні та достовірні докази, які б вказували на доведеність причетності ОСОБА_6 до інкримінованого йому злочину і вичерпана можливість здобуття інших доказів, а стороною обвинувачення не доведено його винуватості поза розумним сумнівом.
Апеляційний суд Волинської області ухвалою від 11 жовтня 2016 року вирок суду першої інстанції залишив без зміни. 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого внаслідок м`якості, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Вважає ухвалу апеляційного суду незаконною і необґрунтованою оскільки апеляційний суд не перевірив в порядку ч. 3 ст. 404 КПК всіх доводів прокурора щодо незаконного виправдання ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 185 КК, і не дав на них вичерпних й переконливих відповідей, не зазначив підстав, через які визнав апеляційну скаргу прокурора необґрунтованою. Заперечує визнання обставиною, що пом`якшує покарання – визнання засудженим вини. 
Позиції учасників судового провадження
У судовому засідання прокурор не підтримав касаційну скаргу прокурора та просив залишити її без задоволення, а ухвалу апеляційного суду без зміни .
Мотиви Суду
Заслухавши всіх учасників судового провадження та дослідивши матеріали кримінального провадження, суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є лише істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого. Тому, колегія суддів при касаційному розгляді виходить із обставин кримінального провадження, встановлених судами.
Посилання прокурора у касаційній карзі про те, що суд апеляційної інстанції при перевірці доводів прокурора щодо незаконного виправдання ОСОБА_6 не дотримався положень ч. 3 ст. 404 КПК не ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального закону та суперечать матеріалам кримінального провадження.
Так, згідно з приписами ч 3 ст. 404 КПК, повторне дослідження обставин, установлених під час кримінального провадження, за наявності клопотання допускається лише за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями. У даному кримінальному провадженні такої умови апеляційний суд не встановив. Сам по собі факт непогодження з висновками суду, не є підставою для повторного дослідження доказів в апеляційному суді. 
Цей суд ретельно перевірив доводи апеляційної скарги прокурора та, у відповідності до вимог ст. 419 КПК, вмотивувавши свої висновки, обґрунтовано залишив її без задоволення.
Отже, під час апеляційного розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_6 істотних порушень вимог ст. 404 КПК допущено не було.
Доводи прокурора про невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого внаслідок м`якості, також є непереконливими.
Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому, підлягають врахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, покарання за своїм видом та розміром повинно бути відповідним характеру вчинених дій.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, визначене               ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 125, ст. 198 ККвідповідає наведеним вимогам закону.
Так, призначаючи ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, обґрунтовано взяв до уваги дані про особу винного, який у силу ст. 89 КК вважається не судимим, має посередні характеристики та утримує 4 неповнолітніх дітей, при цьому повністю визнав вину, щиро розкаявся та  сприяв розкриттю злочинів. Водночас, суд урахував думку потерпілого ОСОБА_7 , який просив не обирати ОСОБА_6 покарання пов`язане з позбавлення волі, а також обставину, що обтяжує покарання, якою визнав вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння. 
З огляду на всі наведені обставини, суд першої інстанції, виходячи зі ступеня тяжкості конкретних кримінальних правопорушень, дотримуючись принципу індивідуалізації покарання, з урахуванням своїх дискреційних повноважень, визначив засудженому ОСОБА_6 покарання, яке в даному випадку, колегія суддів вважає справедливим та достатнім для досягнення його мети. 
Зважаючи на те, що істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б підставами для скасування оскаржуваної ухвали апеляційного суду колегією суддів не встановлено, тому в задоволенні касаційної скарги прокурора необхідно відмовити. 
Керуючись статтями 433, 434, 436 - 438, 441, 442 КПК, пунктом 4 параграфа 3 розділу 4 Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, Верховний Суд 
ухвалив:
Ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 11 жовтня 2016 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції – без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню
не підлягає.
 
Судді:
ОСОБА_1                                          ОСОБА_2                                     ОСОБА_3