Постанова
Іменем України
14 січня 2019 року 
 
м. Київ
справа № 760/22759/15-ц
провадження № 61-9537св18
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
ОлійникА. С. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
 
позивач -  ОСОБА_4,
 
відповідачі: ОСОБА_5, Товариство з обмеженою відповідальністю «Центр допомоги та соціального захисту пенсіонерів»,
 
третя особа - Головне територіальне управління юстиції у м. Києві,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргуОСОБА_5 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 13 липня 2016 року у складі судді Калініченко О. Б. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 06 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Іванченка М. М., Шахової О. В.,                 Кравець В. А.,
ВСТАНОВИВ:
У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до  ОСОБА_5, Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр допомоги та соціального захисту пенсіонерів» (далі - ТОВ «Центр допомоги та соціального захисту пенсіонерів»), третя особа - Головне територіальне управління юстиції у м. Києві про визнання заповіту недійсним.
Позов обґрунтовано тим, що 15 липня 1969 року її батько ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу став власником 1/2 частини будинку з прилеглою частиною надвірних будівель по АДРЕСА_1, а 04 липня 2000 року на підставі державного акта на право приватної власності на землю він став власником 1/2 частини земельної ділянки, площею 0,1 га, за вказаною адресою.
У 2012 році ОСОБА_6 звернувся до ТОВ «Центр допомоги та соціального захисту пенсіонерів» з заявою про укладення з ним договору довічного утримання. 
10 липня 2012 року між співробітником ТОВ «Центр допомоги та соціального захисту пенсіонерів» ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладено попередній договір довічного утримання на умовах одноразового отримання                   70 000,00 грн, щомісячних виплат у розмірі 700,00 грн та оплати усіх комунальних послуг.
Згідно з пунктом 1 вказаного договору ОСОБА_6 зобов'язався надати необхідні документи для відчуження 1/2 частини будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1 та укласти договір довічного утримання.
10 липня 2012 року у П'ятій київській державній нотаріальній конторі у присутності працівників товариства ОСОБА_6 склав заповіт, відповідно до якого він заповів відповідачу усе своє майно, яке буде йому належати на час смерті. Цього ж дня ОСОБА_6 надав працівникам товариства нотаріально посвідчену довіреність на отримання необхідних документів для відчуження належних йому земельної ділянки та жилого будинку.
ОСОБА_6 неодноразово звертався до товарситва для отримання коштів, але працівники товариства, періодично надаючи ОСОБА_6 кошти за договором довічного утримання, відмовлялись належним чином виконувати свої зобов'язання у повному обсязі і до дня смерті ОСОБА_6 не оформили належним чином документи для відчуження вказаної нерухомості.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер. Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді зазначених вище частини   будинку з прилеглою частиною надвірних будівель та частини земельної ділянки площею 0,1 га, у зв'язку з чим позивач, з метою прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті її батька, звернулася до Дев'ятої Київській державної нотаріальної контори, де їй стало відомо про заповіт на ім'я відповідача.
Вважаючи вказаний заповіт ОСОБА_6 від 10 липня 2012 року удаваним, позивач просила визнати його недійсним як такий, що вчинений для приховання договору довічного утримання, який сторони на час посвідчення заповіту вчинили, але не мали можливості нотаріально посвідчити за відсутності необхідних документів для відчуження майна ОСОБА_6
Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 13 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 06 жовтня  2016 року, позов задоволено частково. Визнано недійсним удаваний правочин - заповіт, складений 10 липня 2012 року від імені ОСОБА_6, на ім'я ОСОБА_5, посвідчений державним нотаріусом П'ятої київської державної нотаріальної контори Артеменко O. A. та зареєстрований у реєстрі за № 3-1102. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
Рішення суду першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, мотивовано тим, що удаваність спірного заповіту доводиться спрямованістю волі як ОСОБА_6, так і ОСОБА_5 на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені заповітом, а саме приховати договір довічного утримання, що підтверджується заявою ОСОБА_6 від 10 липня 2012 року на ім'я директора ТОВ «Центр допомоги та соціального захисту пенсіонерів» про укладення з ним договору довічного утримання з додатками № 1 та № 2 до цієї заяви, укладанням попереднього договору довічного утримання від              10 липня 2012 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5, нотаріально посвідченою довіреністю від 10 липня 2012 року, якою ОСОБА_6 уповноважив, зокрема ОСОБА_5, на отримання необхідних документів для відчуження свого майна за договором довічного утримання,розпискою ОСОБА_6 від 30 липня 2013 року про отримання ним 300 грн у рахунок отриманої від працівника ТОВ «Центр допомоги та соціального захисту пенсіонерів» одноразової виплати за договором довічного утримання, який він мав укласти.
У жовтні 2016 року ОСОБА_5 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на рішення судів першої та апеляційної інстанцій, у якій просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в позові.
07 листопада 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_5
У листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення ОСОБА_4 на касаційну скаргу ОСОБА_5
У лютому 2018 року справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що положення статі 235 ЦК України не можуть застосовуватися до спірних правовідносин для визнання заповіту недійсним, оскільки вказані положення закону передбачають умисне оформлення сторонами одного правочину, для приховання іншого правочину.
Сторони не приховували намір укладення договору довічного утримання у зв'язку з неможливістю оформлення такого договору. 
ОСОБА_5 не є стороною попереднього договору довічного утримання, ні стороною удаваного правочину. 
У випадку припущення удаваності спірного заповіту, він є чинним та застосуванню підлягають положення Глави 57 Розділу ІІІ ЦК України, що регулюють відносини договору довічного утримання. 
Заперечення на касаційну скаргу мотивовано тим, що судами першої та апеляційної інстанцій належним чином встановлено обставини справи, які свідчать про удаваність спірного правочину, а суди навели мотиви та доводи, які обґрунтовують висновок про часткове задоволення позову. 
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги та заперечення на касаційну скаргу, постійна колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 15 липня 1969 року ОСОБА_6 став власником 1/2 частини будинку з прилеглою частиною надвірних будівель по АДРЕСА_1 (а. с. 10, 11).
Відповідно до державного акта на право приватної власності на землю від 04 липня 2000 року ОСОБА_6 є власником 1/2 частини земельної ділянки площею 0,1 га, що знаходиться у АДРЕСА_1                  (а. с. 12, 13).
10 липня 2012 року ОСОБА_6 звернувся з заявою до ТОВ «Центр допомоги та соціального захисту пенсіонерів» про укладення договору довічного утримання, який сторонами не укладено внаслідок відсутності у                    ОСОБА_6 належним чином оформлених правовстановлюючих документів на належне йому нерухоме майно, тому йому запропоновано до часу належного оформлення усіх документів приховати цей договір шляхом складення заповіту на ім'я співробітниці товариства - ОСОБА_5 (а. с. 21).
10 липня 2012 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 укладено попередній договір про укладання договору довічного утримання на умовах одноразового отримання 70 000,00 грн, щомісячних виплат у розмірі              700,00 грн та оплати усіх комунальних послуг. 
Згідно з пунктом 1 вказаного договору ОСОБА_6 зобов'язався надати необхідні документи для відчуження 1/2 частини будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1 та укласти договір довічного утримання (а. с. 18-20).
10 липня 2012 року у П'ятій київській державній нотаріальній конторі в присутності працівників товарситва ОСОБА_6 склав заповіт на ім'я            ОСОБА_5, відповідно до якого він заповів їй усе своє майно, яке буде йому належати на час смерті, а також надав нотаріально посвідчену довіреність на ім'я кількох працівників товариства, зокрема ОСОБА_5, з правом отримання необхідних документів для відчуження належної йому нерухомості (а. с. 64).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер. Після його смерті відкрилася спадщина, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 (а. с. 14).
02 квітня 2014 року ОСОБА_4 звернулась до Дев'ятої київській державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, однак їй стало відомо про заповіт на ім'я відповідача ОСОБА_5 (а. с. 66). 
Згідно з частиною другою статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
Статтею 215 ЦК України визначено, що підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, якою передбачено, зокрема, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Згідно зі статтею 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.
Статтею 1233 ЦК України визначено, що заповіт є особистим розпорядженням особи на випадок своєї смерті.
Відповідно до статей 744, 749 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Договір довічного утримання потребує волевиявлення обох сторін та обов'язкової його нотаріальної форми посвідчення (стаття 745 ЦК України). Також договір довічного утримання, за яким передається у власність нерухоме майно, підлягає державній реєстрації.
Положеннями статті 235 ЦК України передбачено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
Верховний Суд виходить з того, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.
З огляду на викладене Верховний Суд погоджується з висновком судів першої та апеляційної інстанцій про те, що удаваність спірного заповіту доводиться спрямованістю волі як ОСОБА_6, так і ОСОБА_5 на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені заповітом, з метою приховання договору довічного утримання, що підтверджується: заявою ОСОБА_6 від 10 липня 2012 року на ім'я директора ТОВ «Центр допомоги та соціального захисту пенсіонерів» про укладання з ним договору довічного утримання з додатками №1 та № 2 до цієї заяви; укладанням попереднього договору довічного утримання від              10 липня 2012 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5; нотаріально посвідченою довіреністю від 10 липня 2012 року, якою ОСОБА_6 уповноважив, зокрема ОСОБА_5, на отримання необхідних документів для відчуження свого майна за договором довічного утримання; розпискою ОСОБА_6 від 30 липня 2013 року про отримання ним 300,00 грн у рахунок одноразової виплати, отриманої від працівника ТОВ «Центр допомоги та соціального захисту пенсіонерів» за договором довічного утримання, який він мав намір укласти.
Згідно із статтею 400 ЦПК України у Верховного Суду відсутні повноваження встановлювати обставини справи і оцінювати докази.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що зі змісту заповіту та умов попереднього договору довічного утримання від 10 липня                   2012 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_5, виникли фактичні відносини з приводу утримання, оскільки ОСОБА_6, склавши заповіт щодо нерухомого майна, маючи попередню домовленість з ОСОБА_5, якій заповідав це майно, яка фактично уклала з останнім договір довічного утримання, погоджувався на передачу майна за заповітом лише за умови надання йому довічного догляду та утримання.
Верховний Суд зауважує, що заповіт вчиняється безоплатно на користь певної особи, а правовою метою договору довічного утримання є передача власником свого майна у власність іншої особи з отриманням взаємної винагороди.
Відсутність у ОСОБА_6 під час укладення заповіту волевиявлення на безоплатну передачу майна, усупереч вимогам статей 744, 749, 751 ЦК України є підставою для визнання заповіту як удаваного договору довічного утримання недійсним на підставі частин першої, третьої статті 203, статті 235 ЦК України, тому суди першої та апеляційної інстанцій з метою захисту порушеного права позивача, дйшли обґрунтованого висновку провизнання спірного удаваного правочину недійсним.
З огляду на встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставинами справи, положення норм матеріального права, Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про часткове задоволення позову.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).
Доводи касаційної скарги були предметом дослідження у суді апеляційної інстанції, не спростовують висновки судів першої та апеляційної інстанцій, зводяться до переоцінки доказів у справі та незгоди ОСОБА_5 з ухваленими у справі судовими рішеннями. 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Суди першої та апеляційної інстанцій повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, та ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.
Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії). 
Оскільки ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 листопада 2016 року зупинено виконання рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 13 липня 2016 року до закінчення касаційного провадження у справі, тому згідно із положеннями статті 436 ЦПК України його виконання підлягає поновленню.
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.
Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 13 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 06 жовтня 2016 року залишити без змін.
Поновити виконання рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 13 липня 2016 року.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                            А. С. Олійник
 
                                                                                                                        В.О. Кузнєцов
 
                                                                                                                        Г.І. Усик