Постанова
Іменем України
 
31 січня 2019 року
м. Київ
справа № 661/3940/16
провадження № 61-31159св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М.
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
представники позивача - ОСОБА_5, ОСОБА_6,
відповідач - ОСОБА_7,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Херсонської області від 26 жовтня 2017 року у складі суддів Полікарпової О. М., Воронцової Л. П., Ігнатенко П. Я.,
ВСТАНОВИВ :
У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_7, в якому просила встановити факт її проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_7 за період з травня               2004 року по 31 жовтня 2012 року, розділити спільне майно, залишивши за нею усе спільно нажите нерухоме майно у відповідності до частин першої, другої статті 70 СК України, а за відповідачем залишити грошові кошти у розмірі 100 000 грн. Одночасно просила розірвати шлюб, укладений між ними.
Позов мотивовано тим, що позивач з травня 2004 року фактично проживала у однією сім'єю без реєстрації шлюбу, а 31 жовтня 2012 року між ними зареєстровано шлюб.
Сторони мають малолітнього сина, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає разом із позивачем  і перебуває на її утриманні. Фактичні шлюбні відносини між сторонами припинені з вересня 2016 року, збереження сім'ї неможливо та суперечить їхнім інтересам.
За час спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та під час перебування у зареєстрованому шлюбі, сторонами за спільні кошти придбано майно, а саме: житловий будинок садибного типу АДРЕСА_1, житловою площею 39,5 кв.м, загальною площею 76,5 кв.м, при ньому: веранда літ. а, підвал літ. а, веранда літ. а1, відкрита веранда літ. а2, ганок літ. а3, літня кухня літ. Б, веранда літ. б, сарай літ. В, сарай літ. Г, гараж літ. Д, вбиральня літ. Е, вимощення І, споруди 1-6; земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,0535 га, розташовану за цією ж адресою; житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_2; нежитлову будівлю, склад карбіду, що розташовані за адресою: АДРЕСА_3; житловий будинок та земельну ділянку для ведення будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 2500 кв.м, та земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, площею 3501 кв.м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_4; нежитлові будівлі, розташовані за адресою: АДРЕСА_5. Також сторонами набуто грошові кошти у розмірі 100000 грн.
Вказане майно позивач просила розділити на підставі положень частини першої, другої статті 70 СК України, шляхом виділення у її власність усього нерухомого майна та залишення відповідачу грошових коштів у розмірі 100 000 грн
Заочним рішенням Новокаховського міського суду Херсонської області              від 15 березня 2017 року у складі судді Чирського Г. М. позов задоволено. 
Встановлено факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з травня 2004 року по 31 жовтня 2012 року ОСОБА_4 та ОСОБА_7 
Визнано об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_7: житловий будинок садибного типу АДРЕСА_1, житловою площею 39,5 кв.м, загальною площею 76,5 кв.м, до якого входить: веранда літ. а, підвал літ. під. а, веранда літ. а1, відкрита веранда літ. а2, ганок літ. а3, літня кухня літ. Б, веранда літ. б, сарай літ; В, сарай літ. Г, гараж літ. Д, вбиральня літ. Е, вимощення І, споруди 1-6; земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,0535 га, розташовану за цією ж адресою; житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_2; нежитлову будівлю, склад карбіду, що розташовані за адресою: АДРЕСА_3; житловий будинок та земельну ділянку для ведення будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 2500 кв.м, та земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, площею 3501 кв.м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_4; нежитлові будівлі, розташовані за адресою: АДРЕСА_5; грошові кошти у розмірі 100000 грн.
Поділено спільне майно подружжя. 
Виділено у власність ОСОБА_4 житловий будинок садибного типу            АДРЕСА_1, житловою площею 39,5 кв.м, загальною площею 76,5 кв.м; земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,0535 га, розташовану в АДРЕСА_2; житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_3; нежитлову будівлю, склад карбіду, що розташовані за адресою: АДРЕСА_4; житловий будинок та земельну ділянку площею 2500 кв.м, для ведення будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та земельну ділянку, площею              3501 кв.м для ведення особистого селянського господарства, які розташовані за адресою: АДРЕСА_4; нежитлові будівлі, розташовані за адресою: АДРЕСА_5. 
Залишено у власності ОСОБА_7 грошові кошти у розмірі                          100 000 грн
Розірвано шлюб між ОСОБА_9 та ОСОБА_7, зареєстрований 31 жовтня 2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Каховка Каховського міськрайонного управління юстиції, актовий запис № 217.
Стягнуто з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір у розмірі 4134 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що матеріалами справи підтверджено, що спірне нерухоме майно та кошти придбані сторонами під час спільного проживання однією сім'єю та у шлюбі, тому є об'єктами права спільної сумісної власності подружжя - ОСОБА_4 та ОСОБА_7, які мають право на поділ вказаного майна. При цьому, оскільки з вересня 2016 року відповідач не проживає разом з сім'єю, тягар утримання малолітнього сина подружжя, а також утримання спірного майна лежить на ОСОБА_4, відповідач жодної допомоги сім'ї не надає, аліментів не сплачує, шлюбні стосунки між сторонами на час розгляду справи фактично припинені, тому у відповідності до частини першої та частини другої статті 70 СК Українисуд першої інстанції вважав за можливе відступити від засад рівності часток між сторонами, збільшивши частку майна на користь позивача та задовольнити заявлені нею позовні вимоги у повному обсязі.
Вказане заочне рішення було оскаржено в апеляційному порядку                ОСОБА_10 - особою, яка не брала участі у справі, з посиланням на те, що оскаржуваним рішенням вирішено питання про його права, оскільки звернення ОСОБА_4 до суду із даним позовом відбулося одразу після ухвалення Заводським районним судом м. Миколаєва 27 грудня                 2016 року рішення у справі за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_7 про стягнення з останнього боргу за договором позики від 11 червня             2016 року у розмірі 3 0375 000 грн та 300 000 грн солідарно з ОСОБА_11 При цьому, ухвалою цього ж суду від 28 листопада 2016 року накладено арешт на майно ОСОБА_7, яке за наведеним переліком співпадає із майном, що є предметом спору в даній справі. Вказана ухвала суду внесена до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно. Позивач заявила вимоги про передачу у її власність всього зазначеного в позові нерухомого майна, з метою позбавити боржника ОСОБА_7 майна, за рахунок якого було б можливо забезпечити виконання його боргових зобов'язань.  Посилався на те, що судом ухвалено рішення про поділ майна подружжя без з'ясування питання про джерела його набуття та без врахування боргових зобов'язань відповідача, які виникли з рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 27 грудня 2016 року. 
Рішення суду першої інстанції в частині розірвання шлюбу не оскаржувалось.  
Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 26 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_10 задоволено частково. Рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім'ю без реєстрації шлюбу, визнання права спільної сумісної власності подружжя на майно та розподіл майна подружжя скасовано з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову у задоволенні даних вимог.
В іншій частині рішення суду залишено без змін.    
Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що під час апеляційного розгляду справи на пропозицію суду надати докази на підтвердження участі подружжя у набутті спірного майна представник позивача не погодився з посиланням на те, що майно подружжя є спільним, оскільки набуто за час проживання сторін однією сім'єю.  Судом першої інстанції не встановлено обсяг спільно нажитого сторонами майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства; не з'ясовано джерело і час його придбання, наявність у подружжя боргів та зобов'язань, що виникли в інтересах сім'ї, і, як наслідок, дійшов помилкового висновку, що спірне нерухоме майно і кошти були придбані сторонами під час спільного проживання однією сім'єю та у шлюбі, а тому є об'єктами права спільної власності подружжя, яке підлягає поділу в обраний позивачем спосіб. Рішення суду першої інстанції в частині задоволення вказаних позовних вимог підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову за недоведеністю.
У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального і порушення норм процесуального права просить скасувати ухвалене у справі рішення із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.  
Касаційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції у повному обсязі з'ясовано обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, доведено та всебічно обґрунтовано їх у рішенні, надано належну оцінку всім доказам, на підставі повного та об'єктивного розгляду всіх обставин справи в їх сукупності.
Приймаючи до провадження апеляційну скаргу ОСОБА_10, який вказав на існуюче рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 27 грудня           2016 року про стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 боргу за договором позики, та вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції не визначив процесуального статусу ОСОБА_10 та не надав оцінки, які саме права та законні інтереси останнього порушені, під час ухвалення судом першої інстанції заочного рішення.
Під час апеляційного розгляду не було доведено, що майно, яке є предметом поділу між подружжям чи його частка були набуті за рахунок коштів, отриманих за договором позики ОСОБА_10 і використані на потреби сім'ї.
До такого висновку дійшов апеляційний суд Херсонської області, розглядаючи у даній справі апеляційну скаргу ОСОБА_12 на рішення Новокаховського міського суду Херсонської області від 15 березня 2017 року, та ухвалою              від 07 червня 2017 року закрив апеляційне провадження. 
Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ своєю ухвалою від 14 липня 2017 року погодився з такими висновками апеляційного суду та відмовив у відкритті касаційного провадження за відповідною заявою ОСОБА_12
Заявник вважає, що заочним рішенням не вирішувалось питання про права та обов'язки ОСОБА_10, тому суд апеляційної інстанції мав відмовити у відкритті апеляційного провадження за поданою ОСОБА_10 апеляційною скаргою, або у разі відкриття такого провадження, постановити ухвалу про його закриття.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_4 на вказане вище рішення суду апеляційної інстанції. Справу витребувано із суду першої інстанції.
Інші учасники судового процесу не скористалися правом подати відзив на касаційну скаргу, письмових заперечень щодо її вимог і змісту до суду не подали.
15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року
№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального 
кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення 
змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
29 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Судом установлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_7 перебували у шлюбі, зареєстрованому 31 жовтня 2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Каховка Каховського міськрайонного управління юстиції, актовий запис № 217.
Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1.
Відповідач придбав у власність: за договором купівлі-продажу від 20 квітня 2007 року - житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_2; за договором купівлі-продажу від 04 липня 2008 року - житловий будинок садибного типу АДРЕСА_1, житловою площею 39,5 кв.м., загальною площею 76,5 кв.м, та земельну ділянку площею 0,0535 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; за договором купівлі-продажу від 07 вересня 2010 року - житловий будинок, земельну ділянку площею 2500 кв.м. для ведення будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та земельну ділянку площею 3501 кв.м. для ведення особистого селянського господарства, які розташовані за адресою: АДРЕСА_4.
Рішенням Господарського суду Херсонської області від 05 жовтня 2010 року за ОСОБА_8 визнано право власності на об'єкт нерухомості - нежитлову будівлю загальною площею 93 кв.м, а саме: склад карбіду, що розташований на території авто- гаражу земельною площею 0,60 га, за адресою: АДРЕСА_5.
Право власності на вказаний об'єкт нерухомості на підставі зазначеного судового рішення зареєстровано ОСОБА_8 в Херсонському державному бюро технічної інвентаризації 26 січня 2011 року.
Факт набуття сторонами у спільну власність грошових коштів у розмірі       100 000 грн суд першої інстанції встановив на підставі пояснень позивача.
Звертаючись до суд за даним позовом, ОСОБА_4 обґрунтовувала свої вимоги тим, що вона проживала разом з ОСОБА_7 з травня 2004 року, спірне нерухоме майно та кошти набуті сторонами  у власність під час спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, тому є об'єктами права спільної сумісної власності та підлягають поділу. 
Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.
Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК Українишлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.
Згідно із частиною першою статті 36 цього Кодексушлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.
Статтею 60 СК Українивизначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. 
За змістом наведеної вище норми, правовими наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без шлюбу є встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі статті 74 СК України.
Отже, проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов'язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.
Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім'єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов'язків.
Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК Українимайно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.
Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди мають встановити факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, з'ясувати час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.
Під час розгляду справи, суд апеляційної інстанції пропонував стороні позивача надати докази на підтвердження участі подружжя у набутті спірного майна, довести джерело набуття та мету придбання, на що представник позивача не погодився, посилаючись на те, що набуття майна під час спільного проживання презумує статус цього майна у якості спільної сумісної власності. 
Вирішуючи даний спір, суд апеляційної інстанції, правильно застосував наведені вище норми матеріального права, дав належну оцінку правовим підставам заявленого позову та зібраним у справі доказам, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу та засад змагальності сторін, відповідно до яких позивач зобов'язана була довести обставини, на які посилалася на підтвердження позову, у зв'язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність факту набуття спірного майна сторонами під час ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, внаслідок спільної праці або за спільні кошти, та з цих підстав правильно відмовив у позові.   
Доводи касаційної скарги позивача вказаних висновків не спростовують та обмежуються констатацією факту набуття майна під час проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, а отже належність цього майна до спільної сумісної власності, без доведення усіх складових, необхідних для надання йому правового статусу спільної сумісної власності.
Аргументи касаційної скарги щодо безпідставного прийняття апеляційним судом до розгляду апеляційної скарги ОСОБА_10 оскільки ухвалене у цій справі заочне рішення не впливає на його права і обов'язки, спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що зазначене заочне рішення про поділ спільного майна подружжя, яким у власність позивача виділено нерухоме майно було прийнято під час дії вжитих ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 28 листопада 2016 року заходів забезпечення позову  ОСОБА_10 до ОСОБА_7 про стягнення боргу за договором позики у розмірі 3 375 000 грн та солідарного стягнення 300 000 грн з ОСОБА_11
Вказаною ухвалою суду накладено арешт на майно ОСОБА_7, яке за переліком співпадає з майном, що є предметом спору у даній справі та за судовим рішенням передано у власність ОСОБА_4 Вказана ухвала суду внесена до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно.
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 27 грудня 2016 року спір між ОСОБА_10 та ОСОБА_7 про стягнення боргу за договором позики вирішено. Позов ОСОБА_10 задоволено. Вжито заходи забезпечення позову не скасовано.  
За таких обставин, передача у власність ОСОБА_4 всього зазначеного в позові нерухомого майна, на яке за переліком, зазначеним в ухвалі Заводського районного суду м. Миколаєва від 28 листопада 2016 року про забезпечення позову ОСОБА_10, накладено арешт, безпосередньо впливає на права та законні інтереси останнього, що давало йому право оскаржити відповідне судове рішення в апеляційному порядку.
Посилання у касаційній на те, що безпідставність розгляду апеляційним судом апеляційної скарги ОСОБА_10 підтверджується ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 07 червня 2017 року про закриття апеляційного провадження у цій же справі за подібною скаргою ОСОБА_12, спростовуються змістом вказаної ухвали апеляційного суду та змістом рішення, що є предметом перегляду, оскільки у зазначених рішеннях судами встановлено різні обставини, зокрема щодо відсутності у ОСОБА_12 права на апеляційне оскарження ухваленого у справі заочного рішення та наявність такого права, за встановлених апеляційним судом підстав, у ОСОБА_10
Посилання у касаційній скарзі позивача на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 липня           2017 року, якою, за доводами заявника, відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_12 на ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 07 червня 2017 року та чим, на її думку підтверджується безпідставність розгляду апеляційним судом апеляційної скарги ОСОБА_10, не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки вказаною ухвалою суду касаційної інстанції у відкритті касаційного провадження було відмовлено іншій особі - ОСОБА_13, з підстав, передбачених пунктом 2 частини четвертої статті 328 ЦПК України 2004 року. Крім того, ухвалою цього ж суду касаційної інстанції від 14 липня 2017 року ОСОБА_13 відмовлено у прийнятті касаційної скарги в частині оскарження ухвали апеляційного суду Херсонської області від 07 червня 2017 року, оскільки цим судовим рішенням не вирішувалось питання про його права та обов'язки.  
Суд касаційної інстанції, за приписами статті 400 ЦПК Українине має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Наведені у касаційній скарзі доводи позивача зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. 
Враховуючи межі перегляду справи в касаційній інстанції, колегія суддів вважає, що доводи, викладені позивачем у касаційній скарзі, не підтвердились під час касаційного провадження, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, та фактично зводяться до переоцінки доказів і встановлених судом обставин, що в силу положень статті 400 ЦПК, знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, у зв'язку з чим підстав для задоволення касаційної скарги немає.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
                                                                ПОСТАНОВИВ :                         
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
Рішення апеляційного суду Херсонської області від 26 жовтня 2017 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                        В. С. Висоцька
 
        В. В. Пророк
 
        І. М. Фаловська