ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2019 року 
м. Київ

Справа №  905/1069/18 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Чумака Ю. Я. - головуючого, Дроботової Т. Б., Пількова К. М.,
здійснив розгляд у письмовому провадженні касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватофис" на ухвалу Господарського суду Донецької області від 10.09.2018 (суддя Курило Г. Є.) і постанову Східного апеляційного господарського суду від 15.11.2018 (Барбашова С. В. - головуючий, судді: Медуниця О. Є., Пелипенко Н. М.) 
за позовом Національного банку України
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватофис",
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" 
про звернення стягнення на предмет іпотеки

Короткий зміст і підстави позовних вимог
1. 01.06.2018 Національний банк України (далі - НБУ) звернувся до Господарського суду Донецької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватофис" (далі - ТОВ "Приватофис", Товариство), третя особа - Акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк" (далі - АТ КБ "ПриватБанк", Банк), про звернення стягнення на предмет іпотеки. 
2. Позовна заява обґрунтовується тим, що Банком не сплачено заборгованість за кредитним договором №19 від 03.03.2009, що є підставою для звернення стягнення на майно, яке передано в іпотеку за іпотечним договором №38 від 10.03.2009, укладеним між НБУ (іпотекодержатель) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Істейт Сервіс" (іпотекодавець), правонаступником якого є ТОВ "Приватофис".
3. 07.09.2018 ТОВ "Приватофис" звернулося до Господарського суду Донецької області із зустрічним позовом до НБУ про визнання недійсним іпотечного договору №38 від 10.03.2009.
4. Зустрічна позовна заява обґрунтовується посиланням на укладення оспорюваного договору з недотриманням вимог статті 92 Цивільного кодексу України та статей 7, 8, 18 Закону України "Про іпотеку".
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
5. Ухвалою Господарського суду Донецької області від 10.09.2018, залишеною без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 15.11.2018, зустрічну позовну заяву ТОВ "Приватофис" повернуто заявнику.
6. Ухвала та постанова мотивовані положеннями статей 74, 76, 113, 116, 119, 165, 178, 180, 269 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), з урахуванням яких суди дійшли висновку про наявність підстав для повернення відповідачу зустрічної позовної заяви як такої, що подана з пропуском строку (до 05.07.2018), встановленого судом для подання відзиву в ухвалі від 11.06.2018 про відкриття провадження у справі, та з огляду на відсутність подання Товариством до суду першої інстанції заяви про поновлення пропущеного процесуального строку.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
7. Не погодившись з ухвалою місцевого господарського суду та постановою апеляційної інстанції, ТОВ "Приватофис" звернулося з касаційною скаргою, у якій просить їх скасувати та передати зустрічну позовну заяву на розгляд суду першої інстанції.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
8. В обґрунтування наведеної ним позиції скаржник посилається на порушення судами першої та апеляційної інстанцій статті 46 ГПК України, наголошуючи на тому, що: 1) суд першої інстанції порушив гарантоване процесуальним законом право відповідача на подання зустрічного позову з метою процесуальної економії та дослідження вимог позивача і відповідача в одному судовому провадженні, а також принципи правової певності, змагальності та рівності сторін у судовому процесі, необхідність дотримання яких випливає з рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 28.05.1993 у справі "Шулер-Цграгген проти Швейцарії" (заява №14518/89), від 12.07.1988 у справі "Шенк проти Швейцарії" (серія А, №140), від 23.06.1993 у справі "Руїз-Матеоз проти Іспанії" (заява №12952/87), від 28.03.2006 у справі "Мельник проти України" (заява №23436/03), а також рішення у справі "Устименко проти України"; 2)чинний ГПК України не передбачає можливості визнання недійсним договору при розгляді іншої справи щодо цього ж договору навіть за наявності підстав для недійсності правочину.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
9. Позивач і третя особа у поданих відзивах на касаційну скаргу просять залишити її без задоволення з мотивів, викладених у оскаржуваних судових рішеннях.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
10. Ухвалою Господарського суду Донецької області від 11.06.2018 позовну заяву НБУ до ТОВ "Приватофис" про звернення стягнення на предмет іпотеки прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі №905/1069/18. Цю справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження з викликом сторін, залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, АТ КБ "ПриватБанк", та встановлено відповідачу строк для надання відзиву на позовну заяву і всі письмові докази (які можливо доставити до суду) до 05.07.2018.
11. Ухвала Господарського суду Донецької області від 11.06.2018 про відкриття провадження у справі №905/1069/18 отримана відповідачем 15.06.2018, про що свідчить наявна у справі копія повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення №6102225203724 з відміткою про отримання, а 04.07.2018 Товариство направило до суду першої інстанції відзив на позовну заяву, який надійшов до суду 05.07.2018.
12. Ухвалою Господарського суду Донецької області від 05.07.2018 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів. Підготовче засідання неодноразово відкладалося.
13. 07.09.2018 відповідач звернувся до суду першої інстанції із зустрічним позовом до НБУ про визнання недійсним іпотечного договору №38 від 10.03.2009.
Позиція Верховного Суду
14. Здійснивши розгляд касаційної скарги в письмовому провадженні, дослідивши наведені в ній доводи, подані заперечення, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування господарськими судами норм процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення з таких підстав.
15. Згідно з частиною 3 статті 173 ГПК України об'єднання справ в одне провадження допускається до початку підготовчого засідання, а у спрощеному позовному провадженні - до початку розгляду справи по суті у кожній із справ.
16. Відповідно до частини 3 статті 180 ГПК України вимоги за зустрічним позовом ухвалою суду об'єднуються в одне провадження з первісним позовом.
17. З урахуванням того, що зустрічний позов відповідачем було подано до суду після початку підготовчого засідання, суд апеляційної інстанції вірно зазначив, що після початку підготовчого засідання не вбачається можливим об'єднати в одне провадження вимоги зустрічного позовому з первісним позовом.
18. Згідно зі статтею 113 ГПК України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.
19. Відповідно до частин 8, 9 статті 165 ГПК України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
20. Частинами 1, 6 статті 180 ГПК України передбачено, що відповідач має право пред'явити зустрічний позов у строк для подання відзиву. Зустрічна позовна заява, подана з порушенням вимог частин 1 та 2 цієї статті, ухвалою суду повертається заявнику. Копія зустрічної позовної заяви долучається до матеріалів справи.
21. Повертаючи відповідачу зустрічну позовну заяву, подану 07.09.2018, місцевий господарський суд правомірно виходив з доведеності фактичних обставин більш як 2-місячного пропуску Товариством при поданні зустрічного позову строку для подання відзиву (до 05.07.2018), встановленого судом в ухвалі від 11.06.2018 про відкриття провадження у справі №905/1069/18, що жодним чином не заперечується скаржником. 
22. Верховний Суд зауважує, що фактично встановлений судом 20-денний строк для подання відзиву і зустрічної позовної заяви (з 16.06.2018 по 05.07.2018) є навіть більшим за граничний мінімальний строк (15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі), визначений процесуальним законом. 
23. Відповідно до частин 1-4 статті 119 ГПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду. Якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку, встановленого законом, розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, а заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, - судом, який встановив строк, без повідомлення учасників справи. Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подані заява, скарга, документи тощо), стосовно якої пропущено строк.
24. Колегія суддів зазначає, що ані в зустрічній позовній заяві, ані в апеляційній та касаційній скаргах не наведено жодних поважних причин пропуску процесуального строку (до 05.07.2018), встановленого судом, тоді як відзив на позовну заяву було подано Товариством в межах цього строку. При цьому в силу положень частини 2 статті 119 ГПК України строк для подання відзиву міг бути продовжений судом у разі подання відповідачем відповідної заяви до закінчення цього строку або з ініціативи суду, однак з матеріалів справи не вбачається подання скаржником такої заяви, а суд першої інстанції відповідним правом не скористався.
25. Відтак, суд апеляційної інстанції правильно зазначив про відсутність обґрунтування Товариством неможливості подання зустрічного позову в строк для подання відзиву, оскільки заяв про поновлення пропущеного процесуального строку в порядку статті 119 ГПК до суду першої інстанції не подавалося (наведена правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.12.2018 по справі №922/1077/18).
26. Отже, судами попередніх інстанцій достеменно встановлено та скаржником не заперечується факт пропуску ним без поважних причин процесуального строку для подання зустрічного позову, що стало законною підставою для повернення зустрічної позовної заяви (наведена правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.11.2018 у справі №904/2739/18).
27. Наведеним вище повністю спростовується недоречне твердження скаржника про порушення судом першої інстанції гарантованого процесуальним законом права відповідача на подання зустрічного позову з метою процесуальної економії та дослідження вимог позивача і відповідача в одному судовому провадженні.
28. З огляду на відсутність будь-якого обґрунтування Товариством поважності причин пропуску строку на пред'явлення зустрічного позову, касаційна інстанція не може прийняти до уваги самі лише посилання скаржника в обґрунтування своїх заперечень на практику ЄСПЛ (рішення від 28.05.1993 у справі "Шулер-Цграгген проти Швейцарії" (заява №14518/89), від 12.07.1988 у справі "Шенк проти Швейцарії" (серія А, №140), від 23.06.1993 у справі "Руїз-Матеоз проти Іспанії" (заява №12952/87), від 28.03.2006 у справі "Мельник проти України" (заява №23436/03), рішення у справі "Устименко проти України") в частині необхідності дотримання принципів правової певності, змагальності та рівності сторін у судовому процесі, оскільки відповідно до частин 1, 3 статті 3 ГПК України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи. 
29. Дійсно, важливим елементом верховенства права є гарантія справедливого судочинства. Так, у справі Bellet v. France ЄСПЛ зазначив, що "стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів якого є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання в її права". Як засвідчує позиція ЄСПЛ, основною складовою права на суд є право доступу в тому розумінні, що особі має бути забезпечено можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і держава не повинна чинити правових чи практичних перешкод для здійснення цього права.
30. Разом з тим, Верховний Суд зауважує, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває у межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається зазначати підстави, однією з яких може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у справі за їх участю. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони у розумні інтервали часу мають вжити заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження (пункт 27 рішення від 26.04.2007 у справі "Олександр Шевченко проти України" (974_256) (Aleksandr Shevchenko v. Ukraine), заява №8371/02 та ухвала від 14.10.2003 у справі "Трух проти України" (Trukh v. Ukraine), заява №50966/99). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України", заява №3236/03) (наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.08.2018 у справі №42/92-08).
31. Право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг; оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб (рішення Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України", від 30.05.2013 у справі "Наталія Михайленко проти України") (наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №916/4468/15).
32. Колегія суддів також відхиляє безпідставні твердження відповідача про те, що чинний ГПК України не передбачає можливості визнання недійсним договору при розгляді іншої справи щодо цього ж договору навіть за наявності підстав для недійсності правочину, оскільки згідно з частиною 3 статті 237 ГПК України ухвалюючи рішення у справі, суд за заявою позивача, поданою до закінчення підготовчого провадження, може визнати недійсним повністю чи у певній частині пов'язаний з предметом спору правочин, який суперечить закону, якщо позивач доведе, що він не міг включити відповідну вимогу до позовної заяви із незалежних від нього причин. 
33. При цьому можливість реалізації Товариством права, передбаченого частиною 3 статті 237 ГПК України, підтверджується наявною у справі копією ухвали Господарського суду м. Києва від 22.06.2018 про відкриття провадження у справі №910/7913/18 (а.с.225-229 том 1), предметом позову в якій зокрема є вимога ТОВ "Приватофис" про розірвання іпотечного договору №38 від 10.03.2009, тоді як з ухвали Господарського суду м. Києва від 10.09.2018 про відкладення підготовчого засідання у справі №910/7913/18, наявної у Єдиному державному реєстрі судових рішень, не вбачається завершення підготовчого провадження у вказаній справі.
34. Разом з тим, колегія суддів погоджується з викладеними у відзивах на касаційну скаргу доводами позивача і третьої особи, обґрунтованість та відповідність яких чинному процесуальному законодавству і фактичним обставинам справи підтверджується вищенаведеними висновками судів попередніх інстанцій.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
35. Відповідно до частини 1 статті 300 ГПК України переглядаючи в касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
36. Враховуючи межі перегляду справи в касаційній інстанції, колегія суддів вважає, що доводи, викладені заявником у касаційній скарзі, не отримали підтвердження під час касаційного провадження, не спростовують висновків місцевого та апеляційного господарських судів про наявність підстав для повернення зустрічної позовної заяви.
37. Відтак касаційна інстанція дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги та скасування чи зміни оскаржуваних ухвали і постанови.
Щодо судових витрат
38. Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку статті 129 ГПК України покладається на скаржника.
Зважаючи на викладене та керуючись статтями 300, 301, 304, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватофис" залишити без задоволення.
Ухвалу Господарського суду Донецької області від 10.09.2018 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 15.11.2018 у справі №905/1069/18 залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя                                                                Ю. Я.   Чумак

Судді                                                                                      Т. Б.   Дроботова

                                                                                               К. М.   Пільков