Постанова
Іменем України
 
21 листопада 2018 року
м. Київ
 
справа №754/1806/17-ц
провадження №61-32782св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Стрільчука В. А.,
суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Ступак О. В.,                            Усика Г. І.        
учасники справи:
позивач  - ОСОБА_3,
відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 20 липня 2017 року у складі судді Антоненко Н. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 15 лютого 2017 року заяву представника ОСОБА_3 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення коштів, задоволено. Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_4
Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від                          29 червня 2017 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4,                         ОСОБА_5 про стягнення коштів задоволено.
06 липня 2017 року представником ОСОБА_6 - ОСОБА_7 подано апеляційну скаргу на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 15 лютого 2017 року про забезпечення позову.
Апеляційну скаргу обгрунтовано тим, що накладення арешту на квартиру     АДРЕСА_1 порушує права та обов'язки ОСОБА_6
Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 20 липня 2017 року у прийнятті апеляційної скарги представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 15 лютого 2017 року про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_3 до           ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення коштів відмовлено.
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивна тим, що відповідно до                  статті 292 ЦПК України 2004 року особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково. Зі змісту вказаної норми ухвали суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку окремо від рішення суду особами, які беруть участь у справі. ОСОБА_6 не є особою, яка бере участь у вказаній справі, а також рішенням суду першої інстанції не вирішувались його права та обов'язки.
14 серпня 2017року представник ОСОБА_6- ОСОБА_7 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на ухвалу суду апеляційної інстанції, у якій просив скасувати вказане судове рішення та направити справу до апеляційної інстанції для прийняття рішення про відкриття провадження.
22 вересня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_6
У травні2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що приписами статті 292 ЦПК України 2004 року не обмежується коло осіб, які мають право оскаржити ухвалу суду першої інстанції. 
Враховуючи зміст частини першої статті 292 ЦПК України 2004 року право на оскарження ухвали також мають особи, які не брали участь у розгляді справи, але судовим рішенням було вирішено про право та обов'язки вказаної особи.
Оскаржуваною ухвалою обмежується право власності, оскільки предметом є забезпечення позову, а саме: накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1. Деснянський районний суд  м. Києва при постановленні ухвали від 15 лютого 2017 року зазначив, що вказана квартира належить ОСОБА_4
12 вересня 2013 року Солом'янський районний суд м. Києва ухвалив рішення, яким визнав недійсним договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між           ОСОБА_6, який діяв від себе та від імені ОСОБА_8 та ОСОБА_9 26 липня 2011 року посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зіненко Н. Л. (справа №760/7742/13-ц).   
24 лютого 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ підтверджено, що ОСОБА_6 належить на праві власності ? частини квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 23 липня 2008 року та ? частини квартири  АДРЕСА_1 як спадкове майно після смерті ОСОБА_8
Ухвалою Верховного Суду від 09 листопада 2018 року вказану справу призначено до судового розгляду. 
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваної ухвали суду апеляційної інстанції, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке. 
Судом апеляційної інстанції встановлено, що ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 15 лютого 2017 року накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1, яка належить   ОСОБА_4 у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,            ОСОБА_5 про стягнення коштів.
06 липня 2017 року представник ОСОБА_6  - особи, яка не брала участь у справі    - ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 15 лютого 2017 року, просив скасувати ухвалу суду першої інстанції як таку, що порушує права та обов'язки ОСОБА_6
Постановляючи ухвалу про відмову у прийнятті апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції виходив з того, що ОСОБА_6 не є особою, яка бере участь у справі, рішенням суду не вирішувалось питання про його права та обов'язки. Отже, він не є особою, яка в порядку статті 292 ЦПК України    2004 року має право оскаржити ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 15 лютого 2017 року у цій справі.
Однак з таким висновком суду апеляційної інстанції не можна погодитися з огляду на таке. 
Однією з основних гарантій права сторони на судовий захист є право оскарження судових рішень. Згідно з пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України, реалізація цього права здійснюється, шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій.
Реалізацію права особи на судовий захист може бути здійснено також шляхом апеляційного оскарження судового рішення суду першої інстанції, оскільки їх перегляд у такому порядку гарантує відновлення порушених прав людини і громадянина. Отже, право на апеляційне оскарження судових рішень у контексті частин першої, другої статті 55, пункту 8 частини другої статті 129 Конституції України є складовою права кожного на звернення до суду будь-якої інстанції відповідно до закону. 
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов'язків суб'єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.
Згідно із статтею 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. 
Відповідно до частини першої статті 292 ЦПК України 2004 року сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Згідно з частиною другою статті 292 ЦПК України 2004 року ухвали суду першої інстанції, оскаржується в апеляційному порядку окремо від рішення суду у випадках, передбачених статтею 293 ЦПК України 2004 рок,зокрема, забезпечення позову, а також щодо скасування забезпечення позову. 
Із змісту положень пункту 8 частини другої статті 129 Конституції України та статті 292 ЦПК України 2004 року Верховний Суд дійшов висновку, що особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, можуть оскаржити ухвалу про забезпечення позову, якщо відповідно до цієї ухвали їх зобов'язано вчинити певні дії або утриматися від них, або вона порушує права або інтереси цієї особи. Отже, особи, які не брали участі у справі мають право оскаржити в апеляційному порядку лише ті судові рішення, які безпосередньо встановлюють, змінюють або припиняють права або обов'язки цих осіб.
Конституційний Суд України в рішенні від 25 грудня 1997 року № 9-зп зазначив, що суд не може відмовити у правосудді, якщо мають місце ущемлення прав і свобод громадян, інакше це було б порушенням права на судовий захист, яке згідно зі статтею 64 Конституції України не може бути обмежене. 
З огляду на викладене, Верховний Суд зауважує, що відповідно до пункту 8 частини другої статті 129 Конституції України, статті 292 ЦПК України 2004 року (чинного на час постановлення ухвали апеляційним судом)особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, можуть оскаржити ухвалу суду першої інстанції про забезпечення позову у апеляційному порядку.
У порушення вимог цивільного процесуального закону, апеляційний суд постановив ухвалу про відмову у прийнятті апеляційної скарги             ОСОБА_6 без належної оцінки змісту апеляційної скарги, не взяв до уваги, що ОСОБА_6 не був особою, яка брала участь у справі, а оскаржена ухвала стосується належного йому на праві власності майна.
Постановлена судом апеляційної інстанції ухвала про відмову у прийнятті апеляційної скарги з наведених у ній мотивів не відповідає принципу верховенства права  та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відповідно до частини шостої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.
За таких обставин Верховний Суд дійшов висновку, що ухвалу суду апеляційної інстанції необхідно скасувати, а справу передати до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження. 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 -                 ОСОБА_7 задовольнити.
Ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 20 липня 2017 року скасувати і передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                 В. А. Стрільчук
Судді:                                                                                                          В. О. Кузнєцов 
                                                                                                          А.С. Олійник
                                                                                                          О. В. Ступак
                                                                                                           Г.І. Усик